н/п 2/490/3167/2021
Справа № 490/3085/14-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

15.09.2022 м. Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі- Костенко К.В.,

без участі сторін ,

розглянув у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

І. РУХ СПРАВИ

16.04.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Позивач просила визнати його , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що вона являється єдиним власником будинку, а відповідач, який зареєстрований за даною адресою, ніколи в будинку не проживав, його особистих речей в будинку немає, вся комунальні послуги та витрати, пов`язані з використанням будинку несе вона сама.

Протоколом автоматизованого розподілу від 16.04.2021 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.

Після отримання витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про реєстрацію осіб в даному приміщенні 20.04.2021 року, ухвалою від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі.

Від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов.

Ухвалою суду від 19.08.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 19.10.2021 року.

19.10.2021 позивач подала заяву, в якій просила про розгляд справи у її відсутності.

Слухання справи із-за неявки відповідача неодноразово відкладалось.

Сторони до судового засідання не з`явились, судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Фіксування судового процесу не здійснювалось на підставі ст. 147 ЦПК України.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

На підставі договору купівлі-продажу15.12.2005року, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4 купили в рівних частках ( по 1/2 частині/ будинок АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений нотаріусом Миколаївського міського округу Машковою С.М., реєстровий №3851.

Право власності зареєстровано 15.12.2005, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів.

10.01.2008 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купила 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 (договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П., реєстровий № 69).

За витягом про реєстрацію права власності від 22.02.2008 року за Ішковою зареєстровано право власності на підставі зазначеного договору на 1/2 частину будинку.

У даному будинку зареєстрована ОСОБА_1 та з 16.04.2009 року ОСОБА_2 .

І11. ВИСНОВКИ СУДУ

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Отже, ризики правильності обрання способу захисту права та визначення відповідача несе позивач.

Правовідносини щодо зняття особи з реєстрації місця проживання регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 7 зазначеного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

- заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

- судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

- свідоцтва про смерть;

- паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

- інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Способи захисту прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного);

3) окремого провадження.

Відтак, позовне провадження розраховане на наявність спору між сторонами, а окреме - на відсутність спору про право. Відсутність спору про право полягає в тому, що у таких справах не йдеться про оспорювання чи невизнання суб`єктивного права особи, що випливає із житлових, сімейних, спадкових правовідносин тощо.

Спору щодо права власності на будинок між сторонами не встановлено.

Вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, спрямовується до самої такої особи, за наявності умов згідно з ст. 405 ЦК України. Тобто, за наявності спору між цими сторонами.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Поняття « житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце « житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин. А саме від нгаявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення ЄСПЛ від 18.11. 2004 року у справі « Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла ( рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 року у справі « МакКен проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 статті 8, не здійснюється « згідно із законом» та не може розглядатись як « необхідне в демократичному суспільстві « ( рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України»).

У п.44 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 року у справі « Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ зазначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не тільки законним, але й необхідним у демократичному суспільстві.

Інакше кажучи, воно має відповідати « нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція « житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця суспільства.

У відповідності до приписів ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи .Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд не збирає докази.(ст. 13 ЦПК України).

Доказами, в розумінні ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів),що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Докази подаються до суду.

Верховний Суд 23.10.2019 року прийняв постанову( справа № 917/1307/18), в якій розтлумачив принцип змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції « негативного доказу» для обгрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається. В свою чергу, суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою, виносить рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їхпозиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує ( концепція негативного доказу). Оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

За такого, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки жодного доказу у підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 не надала.

!У. СУДОВІ ВИТРАТИ

Зважаючи на результат вирішення справи, судові витрати згідно зі ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 15 вересня 2022 року.

Суддя Черенкова Н.П.