Номер провадження: 22-ц/813/4617/22
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Одеської міської ради про видачу обмежувального припису

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021року, ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Одеської міської ради звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року заяву ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), Служба у справах дітей Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Косовського, 2-Д) про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Встановлено обмежувальний припис ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на строк шість місяців та визначено наступні обмеження його прав, а саме:

- заборонено ОСОБА_1 наближатися на 100 м. до місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

- заборонено ОСОБА_1 розшукувати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_1 та/або переслідувати їх і в будь-який спосіб спілкуватися ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднесено на рахунок держави.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_6 про видачу обмежувального припису.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторінне надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 18.08.2022 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку SMS та електронного листа (а.с. 156-159).

Від представника Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява, у якій представник служби просить справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримує повністю (а.с. 150-153).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 09 вересня 2014 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_1 , який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про що було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .

У шлюбі у сторін народилися діти:

-ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 22.10.2014 року;

-ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 від 27.07.2016 року.

Також у період перебування у шлюбі для спільного мешкання однією родиною, подружжям було набуто майно, а саме 18.06.2018 року було укладено договори купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер якої :54:002:0101, площею 0,0403 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В кінці липня 2020 року ОСОБА_1 перестав проживати однією родиною з ОСОБА_3 та звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, у тому числі будинку в якому вона мешкає разом з дітьми, справа №522/12652/20 та про стягнення аліментів справа №522/13749/21. На час ухвалення оскаржуваного судового рішення, рішення по зазначених справах не прийнято. Діти проживають разом з ОСОБА_3 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Від тоді як ОСОБА_3 з ОСОБА_1 стали проживати окремо та судом було відкрито провадження по справі про поділ будинку, ОСОБА_1 став постійно поводитись агресивно та вчиняти домашнє насильство у присутності дітей психологічного та економічного характеру, сваритися, погрожувати, вчиняти тиск на заявника.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, районний суд виходив з того, що фрази, лексика та характер використання мовних засобів, застосовані у переписці з дружиною, а також наступні дії ОСОБА_1 , стосовно відключення будинку де мешкає заявниця разом з двома спільними малолітніми дітьми від електроживлення дає підстави для висновку, що його дії слід кваліфікувати як домашнє насильство у формі психологічного насильства, що небезпідставно викликає у заявника побоювання за свою безпеку та безпеку своїх малолітніх дітей і завдає шкоди психічному здоров`ю, в першу чергу, малолітніх сина та доньки сторін, у зв`язку із чим суд вважав за необхідне в цій частині заяву задовольнити та встановити обмежувальний припис ОСОБА_1 на строк шість місяців і визначити обмеження його прав в частині заборони йому наближатися на 100 м. до місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 та заборони ОСОБА_1 розшукувати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_1 та/або переслідувати їх і в будь-який спосіб спілкуватися ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . В іншій частині вимог заявниці, а саме щодо заборони вчиняти будь-які заходи щодо здійснення перешкод у користуванні майном в місці спільного проживання з ОСОБА_3 , зокрема відключення садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від електро-, газо-, водопостачання та водовідведення та Інтернет зв`язку, то суд вважав за необхідне відмовити в цій частині, оскільки вважав такі вимоги необґрунтованим, так як вони стосуються житлових прав заявника, а тому повинні розглядатися у іншому судовому провадженні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на наступне.

Так, 07 січня 2018 року набрав чинності Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», за допомогою якого, держава, декларуючи нульову толерантність до домашнього насильства і визнаючи його суспільну небезпечність, впровадила нові підходи до протидії цьому соціальному явищу; був запроваджений такий новий юридичний інструмент, як обмежувальний припис.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

Згідно ч. 5 ст. 1 цього Закону, запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;

Згідно ч. 6 ст. 1 Закону, кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

Відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону, обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

Відповідно до ч. 8 ст. 1 Закону, особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону, оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Дія Законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя (п.1 ч.1 ст. 3 цього Закону).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону, одним із спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону, право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають постраждала особа або її представник , а у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини. Постраждалою дитина визнається не лише та, яка зазнала домашнього насилля, а й та, яка стала свідком такого насилля.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Обмежувальний припис, з урахуванням положень ст.350-4 ЦПК України та ст.16 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", не потребує наявність судового рішення чи вироку суду у відношенні кривдника, у якості преюдиції, і може бути виданий і у випадках, коли кривдника ще не притягнуто до адміністративної відповідальності та не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, на підставі інших доказів у їх сукупності, не заміняє провадження у справах про адміністративне правопорушення та/або кримінальне провадження та не потребує застосування презумпції невинуватості при розгляді справи в порядку ЦПК України. По-перше, законом встановлені максимально стислі строки розгляду заяв такої категорії, які є, у більшості випадків, недостатніми до притягнення кривдника навіть до адміністративної відповідальності. По-друге, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (ч.3, 5 ст.26) пов`язує видачу та продовження обмежувального припису з оцінкою ризиків - оцінюванням вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п.9 ч.1 ст.1).

При цьому Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству", як і Глава 13 розділу IV ЦПК України, безпека постраждалої особи є пріоритетною навіть над майновими правами кривдника на житло.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, та набула чинності для України 27.09.1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до положень ст. ст. 1, 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 , від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 , від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 , від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 .

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Судовим розглядом справи встановлено, що заявниця ОСОБА_3 разом із дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи Актом обстеження умов проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який складений Службою у справах дітей Одеської міської ради (а.с. 91).

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_3 посилалась на вчинення стосовно неї та спільних дітей із ОСОБА_1 домашнього насильства.

Зокрема як зазначала заявниця, в кінці липня 2020 року ОСОБА_1 перестав проживати однією родиною з нею та їх дітьми та звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про розірвання шлюбу, після чого ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, у тому числі будинку в якому вона мешкає разом з дітьми (справа №522/12652/20) та про стягнення аліментів (справа №522/13749/21). З тих пір як ОСОБА_3 з ОСОБА_1 стали проживати окремо та судом було відкрито провадження про поділ будинку, ОСОБА_1 став постійно поводитись агресивно та вчиняти домашнє насильство у присутності дітей психологічного та економічного характеру, сваритися, погрожувати, вчиняти тиск на заявника.

Матеріалами справи також встановлено, що згідно листа АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» від 25.08.2021 року №101/26/03-4931, за заявою ОСОБА_1 від 15.06.2021 року було здійснено відключення будинку за адресою АДРЕСА_1 від електроживлення та після того як ОСОБА_1 дізнався, що заявниця звернулась за допомогою до своїх сусідів для того щоб приготувати дітям їжу та попрати речі, намагаючись цьому перешкоджати та поводячи себе дуже в агресивній манері, пошкодив електроприлади. При цьому зазначенні дії та нецензурні висловлювання відбувалися на очах обох малолітніх дітей.

У зв`язку із чим ОСОБА_3 неодноразово зверталась до Служби у справах дітей ОМР (а.с. 26-28), правоохоронних органів (а.с.17-19, 20, 23, 24) та АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» (а.с. 32-33).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України)

За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявницею разом із заявою про видачу обмежувального припису та досліджених в судовому засіданні, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновкупро наявність правових підстав для видачі обмежувального припису ОСОБА_1 .

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що вимога про усунення перешкод у користуванні майном, а саме садовим будинком , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - є безпідставною, оскільки вказаний будинок не є особистою приватною власністю заявниці.

Проте вказані доводи апелянта є необгрунтованими, оскільки оскаржуваним рішенням вказані вимоги заявниці задоволені не були.

Безпідставними є і твердження апелянта про те, що оскільки ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а має у власності інше житлове нерухоме майно, тому заявлена вимога щодо заборони наближатися до заявниці за адресою будинку, належного і ОСОБА_1 є необгрнутованою.

Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом заявниця ОСОБА_3 разом із дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом обстеження умов проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який складений Службою у справах дітей Одеської міської ради 16.07.2021р. (а.с. 91).

Крім того, в матеріалах справи також міститься заява ОСОБА_3 від 10.08.2021 року за № Є-2694, адресована Начальнику Південного РЕМ, у якій заявниця просить підключити світло за вищевказаною адресою ( АДРЕСА_1 ), за якою вона проживає із неповнолітніми дітьми, яке було відключено за заявою ОСОБА_1 . У вказаній заяві, заявниця також зазначила, що комунальні послуги сплачує вона та 29.06.2021 року із нею був укладений договір поруки №08/2007387, відповідно до якого вона поручилась перед ТОВ «Одеська обласна Енергопостачальна компанія» за виконання зобов`язань ОСОБА_1 та сплатила всю заборгованість (а.с. 32-35), у звязку із чим доводи представника апелянта про те, що ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 є безпідставними.

Твердження представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що оскільки ОСОБА_3 звернулася до суду як особа, яка постраждала від домашнього насильства, а не як одна з батьків в інтересах дітей, які постраждали від домашнього насильства, тому вимоги застосувати заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 не можуть стосуватися їх дітей, оскільки вони не є постраждалими особами в розумінні ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» - є необґрунтованими, з огляду на те, що 02.09.2021 року ОСОБА_3 було подано до суду заяву про зміну, виправлення заяви про видачу обмежувального припису, у якій остання зазначила, що у звязку з помилковим зазначенням нею в реквізитах осіб в інтересах яких вона звернулась до суду, вона просить вважати замість зазначеного «Діти» - вірним «В інтересах дітей» (а.с. 88).

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не містить.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, перевіряючи рішення суду в межах вимог заявлених у суді першої інстанції, та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року є законним і справедливим та підстав для його скасування немає.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Одеської міської ради про видачу обмежувального припису залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.08.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда