ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 953/3429/20

провадження № 22-ц/818/53/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретарів: Сізонової О.О., Проневича Д.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року, постановлене під головуванням судді Попрас В.О., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 28 грудня 2020 року), -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; позивач зазначає, що про порушення свого права власності вона дізналася у лютому 2020 року, після ухвалення рішення про визнання спірної квартири та машиномісця спільною сумісною власністю сторін, тому строк позовної давності у спірних правовідносинах не є пропущеним. Судом першої інстанції застосовано практику Верховного Суду, яка не є тотожною спірним правовідносинам. Предметом даного позову є стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, а не витребування майна. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що Звіти про оцінку спірного майна є належним доказом у справі, оскільки ринкова вартість майна встановлена суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , який має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача та сертифікат суб`єкта оціночної діяльності. Надані звіти відповідачем не спростовані.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Леонова Юлія Сергіївна надала відзив на апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на отримання компенсації в розмірі 1/2 частини від вартості квартири АДРЕСА_1 та машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, суд не погодився з визначеним позивачкою розміром вартості спірного нерухомого майна, внесеного ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК», що підлягає поділу між подружжям. Вважав Звіт про оцінку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та Звіт про оцінку машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 неналежним доказом, оскільки при дослідженні об`єкт оцінки не оглядався. Суд дійшов висновку, що в стягненні грошової компенсації слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачкою строку позовної давності.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що з 09 січня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2012 року (а.с.92-94 т.1).

Під час перебування у шлюбі, 09 квітня 2010 року ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 85,9 кв.м. 24 червня 2010 року ОСОБА_2 набув право власності на машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване у підвалі житлового будинку літ. «А-23» по АДРЕСА_2 , загальною площею 15,0 кв.м.

Згідно до Протоколу №14-02/14 Загальних зборів учасників ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» від 14.02.2014 року ОСОБА_2 вніс квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за вищевказаною адресою, до статутного капіталу ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» як майновий внесок.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за вказаною адресою, належить ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» на праві власності згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.12.2015 року (а.с.77-79 т.1).

16 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно, визнання договору недійним (справа №638/11812/15-ц), в якому просила, в тому числі, визнати квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за вищевказаною адресою, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.04.2017 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.47-56 т.1).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03.10.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.04.2017 року скасовано, позов задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_3 та машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» в АДРЕСА_2 , загальною площею 15,0 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано недійсним іпотечний договір від 07.10.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про передачу в іпотеку 1/2 частки вищевказаної квартири та 1/2 частки вказаного машиномісця. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати (а.с.57-61 т.1).

Постановою Верховного Суду від 16.10.2019 року рішення апеляційного суду Харківської області від 03.10.2017 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.62-68 т.1).

Постановою Харківського апеляційного суду від 04.02.2020 року скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.04.2017 року у справі № 638/11812/15-ц та ухвалено нове. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» по АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано недійсним договір іпотеки від 07.10.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 та машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» по АДРЕСА_2 . В задоволенні позову в іншій частині відмовлено (а.с.69-72 т.1).

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.04.2017 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04.02.2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» про визнання права спільної сумісної власності на майно, визнання договору іпотеки недійсним та в частині розподілу судових витрат скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 в цій частині. Вирішено питання судових витрат.

При цьому у мотивувальній частині постанови Верховного Суду зазначено, що визнаючи квартиру та машиномісце спільною сумісною власністю колишнього подружжя, апеляційний суд залишив поза увагою те, що з моменту внесення цього майна до статутного капіталу товариства воно стало власністю самого товариства, а тому зазначене майно втратило ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя (відбулася зміна правового режиму майна подружжя). Оскільки всупереч статті 65 СК України спільне майно було використане ОСОБА_2 для внесення вкладу до статутного капіталу, то ОСОБА_1 набула право вимагати в іншого з подружжя компенсації половини вартості цього майна. При цьому сам по собі факт подальшого відчуження відповідачем, як учасником товариства частки у статутному капіталі на користь іншої особи, не позбавляє позивача вказаного права вимоги, оскільки таке відчуження не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, в тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Отже, позовна вимога про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя не може бути задоволена. Відповідний аналіз (висновок про те, що до моменту внесення майна до статутного капіталу товариства воно належало подружжю на праві спільної сумісної власності) має бути зроблений в мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду з позовом, який відповідатиме належному способу захисту порушених прав, а саме - про поділ майна подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 відповідної компенсації вартості 1/2 частини внесеного ним до статутного капіталу ТОВ «АІА Інтернейшнл Груп Інк» майна, набутого сторонами під час перебування у шлюбі.

Як на підставу позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, ОСОБА_1 посилалася на те, що майновий внесок до статутного капіталу було здійснено відповідачем всупереч її волі та не в інтересах сім`ї. При цьому встановлено, що вказаний майновий внесок є спільною сумісною власністю подружжя. Проте наразі ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» є власником спірного нерухомого майна. Вважає, що її право власності на спірне нерухоме майно трансформувалось у право вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя.

На підтвердження позовних вимог позивачка надала Звіт про оцінку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та Звіт про оцінку машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 , виконані суб`єктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_3 , згідно яких ринкова вартість квартири складає 3 203 500 грн., а ринкова вартість машиномісця № 41 - 343 500 грн. (а.с.12-32 т.1).

ОСОБА_1 зазначає, що вона має право на отримання компенсації в розмірі 1/2 частини від вартості квартири АДРЕСА_1 та машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості половини вказаного майна, внесеного ОСОБА_2 до статутного капіталу Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» у розмірі 1 773 500 грн.

Також позивачка зауважила, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки квартира та машиномісце були визнані спільною сумісною власністю подружжя лише постановою Харківського апеляційного суду від 04.02.2020 року, саме з цього часу вона дізналась про порушення свого права власності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Зі змісту цих норм слідує, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Матеріали справи свідчать про те, що 16 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в тому числі і з вимогою про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за вищевказаною адресою.

Разом з тим лише 04 лютого 2020 року постановою Харківського апеляційного суду вказане нерухоме майно визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.69-72 т.1).

Той факт, що вказане рішення було скасовано Верховним Судом з відмовою у задоволенні позову у зв`язку із обранням позивачкою неналежного способу захисту, не позбавляє ОСОБА_1 права на майно, набуте в період шлюбу, або компенсації частини його вартості.

Спір щодо вказаного майна був ініційований позивачкою у липні 2015 року. Тому висновок суду першої інстанції про пропуск позовної давності є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги в цій частині спростовують висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

З матеріалів справи убачається, що під час перебування сторін у шлюбі, 09 квітня 2010 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 85,9 кв.м. 24 червня 2010 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване у підвалі житлового будинку літ. «А-23» по АДРЕСА_2 , загальною площею 15,0 кв.м.

Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Натомість згідно Протоколу №14-02/14 Загальних зборів учасників ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» від 14.02.2014 року ОСОБА_2 вніс квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за вищевказаною адресою, до статутного капіталу ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» як майновий внесок.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за вказаною адресою, належить ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» на праві власності згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.12.2015 року (а.с.77-79 т.1).

Колегія суддів вважає, що до моменту внесення майна до статутного капіталу товариства, воно належало подружжю на праві спільної сумісної власності.

У постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 зазначено, що грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання.

Таким чином, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Аналогічної позиції Верховний Суд України дотримався і у справі № 6-79цс13 (постанова від 02 жовтня 2013 року) та у справі № 6-61цс13 (постанова від 03 липня 2013 року).

Оскільки всупереч статті 65 СК України спільне майно було використане ОСОБА_2 для внесення вкладу до статутного капіталу, то позивачка набула право вимагати в іншого з подружжя компенсації половини вартості цього майна.

При цьому сам по собі факт подальшого відчуження відповідачем як учасником товариства частки у статутному капіталі на користь іншої особи не позбавляє позивача вказаного права вимоги, оскільки таке відчуження не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, в тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право власності позивачки на квартиру та машиномісце трансформувалось у право на отримання компенсації в розмірі 1/2 частини від вартості квартири АДРЕСА_1 та машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 .

У справі, що розглядається, предметом доказування є розмір грошових коштів, право на виплату яких має позивачка, у зв`язку з трансформацією її права власності на майно (тобто речове право) в право вимоги (зобов`язальне право).

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц висловлена правова позиція про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановити його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження позовних вимог, позивачка надала Звіт про оцінку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та Звіт про оцінку машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 , виконані суб`єктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_3 , згідно яких ринкова вартість квартири складає 3 203 500 грн., а ринкова вартість машиномісця № 41 - 343 500 грн. (а.с.12-32 т.1).

Проте, під час проведення оцінки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 , суб`єкт оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_3 особисто об`єкти оцінки не оглядав, проводячи дослідження по наданій позивачкою (Замовником) інформації про стан, приналежність та технічні характеристики майна, хоча проводилась не ретроспективна оцінка, а оцінка на поточний період, пославшись у Звітах на те, що вартість об`єкта може бути перерахована за умови отримання уточненої інформації.

Крім того згідно висновку експерта №14051 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, по заяві представника ОСОБА_2 адвоката Леонової Ю.С. в рамках вказаної цивільної справи, встановлено, що звіт суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 від 11.02.2020 року про оцінку майна не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватись з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків (а.с.66-69 т.2).

Звіти про оцінку майна, які надані позивачкою, містять недоліки та складені з порушенням вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 №1440, оскільки Звіти містять не повну інформацію щодо характеристик технічного стану об`єктів порівняння та їх внутрішнє оздоблення (капітальний ремонт, дорогі меблі та побутова техніка); при оцінюванні обрано для порівняння майно, що не в повній мірі відповідає встановленим в п.48 Національного стандарту №1 критеріям «подібного майна»; відсутнє належне, згідно п.47 Національного стандарту №1, коригування відмінностей між об`єктами порівняння та об`єктом оцінки. Звіти про оцінку не містять достовірної інформації про майно, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, так як складені, виходячи тільки з опису майна, наданого позивачкою, без особисто огляду об`єктів оцінки суб`єкт оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_3 .

Таким чином Звіт про оцінку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та Звіт про оцінку машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 , які виконані суб`єктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_3 , - не є належним доказом у справі за вказаним позовом.

У суді першої інстанції, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказував, що єдиним достовірним доказом вартості спірного майна є протокол №14-02/14 загальних зборів учасників ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» від 14.02.2014 року. При цьому ОСОБА_2 вважає, що вартість майна, компенсацію якого просить позивачка, має визначатися на час розгляду справи про поділ майна (станом на 2016 рік) (а.с.126 т.1).

В матеріалах справи міститься протокол №14-02/14 загальних зборів учасників ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» від 14.02.2014 року, долучений до справи позивачкою та визнаний відповідачем, згідно якого відповідач здійснив майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК», до складу якого входило спірне майно: квартира та машиномісце. Оціночна вартість Майна, відповідно до Звітів суб`єкта оціночної діяльності про вартість майнового внеску від 14.02.2014 року, склала: квартира АДРЕСА_4 362 100 грн.; машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 15,0 кв.м, розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 58 700 грн.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції сторонам було роз`яснено право заявити клопотання про призначення у справі експертизи для визначення вартості зазначеного майна.

Від проведення експертизи сторони відмовились.

Не заявлялось таке клопотання і у суді першої інстанції.

Інших доказів на підтвердження вартості спірного майна сторони не надали.

Враховуючи надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягненню підлягає грошова компенсація вартості половини майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 та машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 , внесеного ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» у розмірі 210 400 грн. (1/2 від 362 100 грн.+ 58 700 грн.), виходячи з вартості майна, визначеного на підставі звіту суб`єкта оціночної діяльності про вартість майнового внеску від 14.02.2014 року. В іншій частині позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 260 грн., з яких: 2 104 грн. за подачу позову та 3 156 грн. за подачу апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості половини майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 та машиномісця № НОМЕР_1 , яке знаходиться у підвалі житлового будинку літ. «А-23» за адресою: АДРЕСА_2 , внесеного ОСОБА_2 до статутного капіталу Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА ІНТЕРНЕЙШНЛ ГРУП ІНК» у розмірі 210 400 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 260 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 23.02.2022 року.