Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.09.2022 Справа №607/22543/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого-судді Братасюка В.М.

- за участі секретаря с/з Мокрій М.О.

позивачки - відповідачки ОСОБА_1 , представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває на розгляді справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ майна подружжя.

ОСОБА_4 просить суд його первісний позов задовольнити - визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину приміщення СССVI в будинку АДРЕСА_2

На обгрунтування вимог зазначає, що означене спірне майно було придбане під час перебування сторін справи в шлюбу, а отже на майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_1 є титульним власником частини спірного майна, і вважає нерухомість її особистою власністю, а тому лише в судовому порядку позивач за первісним позовом має можливість захистити власне приватне право.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять задовольнити.

Відповідачка та її представники первісний позов заперечили за безпідставністю, звернулися до ОСОБА_4 з зустрічним позовом, змістом якого просять суд відмовити у первісному позові, та визнати приватною власністю ОСОБА_1 97/100 частини квартири АДРЕСА_1 , з яких: особистою приватною власністю 94/100 частини та 3/100 частини в порядку поділу майна подружжя; визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя, право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення СССVI в будинку АДРЕСА_2 .

Власну вимогу мотивують тим, що хоча ОСОБА_1 є титульним власником спірного майна, разом з цим означена квартира в основному була придбана за особисті кошти позивачки за зустрічним позовом, отримані останньою від відчуження іншого належного особисто їй нерухомого майна, а відтак 94/100 квартири взагалі не підлягає до поділу.

Заслухавши пояснення та дослідивши докази, Судом встановлено наступні обставини.

Отже, 28 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який розірвано 26 жовтня 2021 року.

03 липня 2020 року, під час шлюбу набуто квартиру, яка знаходиться по АДРЕСА_3 і зареєстровано на ім`я відповідачки за первісним позовом..

Вартість квартири, сплачена за договором купівлі - продажу, становила 953 752,00 грн.

Спільність майна, набутого подружжям в шлюбі презюмується, якщо Судом не встановлено іншого.

ОСОБА_1 стверджує, що частина коштів, витрачених на купівлю спірної квартири, є її особистою власністю, а саме: кошти в розмірі 915 300 грн, а тому 94/100 частки спірної квартири є її особистою власністю, а інші 6/100 частки квартири є спільною сумісною власністю з ОСОБА_4 , оскільки придбані за спільні кошти подружжя..

Встановлено, що 03 жовтня 2016 року, дід ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , подарував останній трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується копією договору дарування квартири НВА 462847 від 03 жовтня 2016 року.

05 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір про наміри, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язалася продати належну їй на праві власності квартиру, що по АДРЕСА_5 в термін до 15 квітня 2017 року за ціною 915 300 гривень, що в еквіваленті становить 33900 доларів США. Означений договір підписано в присутності та за підписом приватного підприємця ОСОБА_7 , Виконавцем за Договором, котрий надавав рієлторські послуги з підшуковування покупця квартири, належної ОСОБА_1 .

На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі - продажу. ОСОБА_6 передано ОСОБА_1 гроші в сумі 27 000 гривень, що еквівалентно 1000 доларів США.

06 квітня 2017 року, на виконання умов попереднього договору від 05 квітня 2017 року, ОСОБА_1 відчужено ОСОБА_6 вищезазначену квартиру за ціною 915 300 гривень.

Факт передачі грошей в означеній сумі від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , підтвердив показами свідок ОСОБА_7 (ріелтор), котрий був присутній при розрахунках, й свідок ОСОБА_8 (дядько ОСОБА_1 ), котрий також був особисто присутній при розрахунках в нотаріальній конторі.

Подібні покази надали допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10

ОСОБА_11 на адресу суду направив письмове пояснення, про неможливість особистої явки до суду для дачі показів, як свідок, за станом здоровя, окремо повідомивши про відмову від свідчень на підставі ст. 63 Конституції України.

В судовому засіданні 14.09.2022 року прийнято відмову представника позивача за первісним позовом, від допиту свідка ОСОБА_11

10 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Тернопільбуд» було укладено договір поруки №206, ПГМ-127 щодо передачі у власність ОСОБА_1 заброньованої (зарезервованої) квартири шляхом укладення Договору купівлі-продажу.

Згідно договору № 206, ПГМ-127 про бронювання (резервування) квартири від 10 квітня 2017 року ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» бронює (резервує) за ОСОБА_1 об`єкт, яким є квартира в житловому будинку за адресою АДРЕСА_6 , три житлових кімнати, загальною проектною площею 82,22 кв.м., житловою проектною площею 45,45 кв.м., а ОСОБА_1 на підтвердження намірів щодо настання правових наслідків, визначених Договором, сплачує грошові кошти у сумі 953 752 грн.

Як встановлено Судом з дослідження довідки № 116-Т від 12 квітня 2017 року грошові кошти за бронювання (резервування) квартири згідно п.2.1. Договору №206; ПГМ-127 від 10 квітня 2017 року в сумі 953 752 грн ОСОБА_1 оплатила повністю в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок ПрАТ «КУА «Національний резерв».

При внесенні коштів в розмірі 953 752 грн за бронювання спірної квартири до ПАТ «КРЕДОБАНК», на вимогу банку, ОСОБА_1 було заповнено анкету, в якій зазначено інформацію щодо джерела походження коштів, а саме:

· 915 300 грн. - особисті кошти, отримані від продажу належної мені на праві власності квартири, що по АДРЕСА_5 ;

· 38 452 грн. - спільні кошти подружжя, подаровані на весілля.

Згідно інвестиційного договору №1060 від 26 грудня 2019 року, ТОВ «Тернопільбуд» від власного імені, за дорученням ОСОБА_1 та за її рахунок вчинив дії із організації та проведення будівництва нежитлового приміщення №СССVI проектною загальною площею 3,4 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку за адресою АДРЕСА_7 (позиція 37, 38, АДРЕСА_8 , натомість останньою здійснено інвестиції шляхом оплати грошових коштів в сумі 20 060 гривень. Інвестиції було здійснено під час перебування сторін спору в шлюбі.

Таким чином, спірні квартира та нежитлове приміщення хоча й придбані за час шлюбу, але, частково за особисті кошти ОСОБА_1 , котрі вона отримала в результаті відчуження квартири, набутої на підставі договору дарування, в розмірі 915 300 гривень та спільні з ОСОБА_4 кошти в розмірі 58 512 грн.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в частині третій статті 368 Цивільного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пленум Верховного Суду України в п. 23 поствнови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснював, що вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господартса, з`ясувати джерело і час їх придбання.

Верховний Суд України в постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641 цс 15, виклав правовий висновок щодо неоднозначного застосування норм статей 57, 60 СК України, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

За правилами статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи сторони позивача за первісним позовом, про недоведеність позивачкою за зустрічним позовом, факту придбання спірної квартири частково за її особисті кошти, Суд сприймає критично з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вітчизняне процесуальне законодавство, чітко не визначає певні стандарти доказування. Натомість, судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи № 917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України») орієнтують судову практику застосовувати, зокрема у цивільному процесі, при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence), що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою.

Якщо на підставі доказів суд може сказати: «Ми вважаємо це більш імовірним, ніж навпаки», - то обов`язок доведення виконаний, але він не виконаний. Умовно кажучи, позивач повинен довести встановленим факт із імовірністю більше 50 відсотків. Проте це не означає просто більшої кількості наданих доказів, також перевага повинна бути в якості таких доказів, тобто їх спроможності до переконання, їх вазі та ефекту, що вони справляють на розум судді.

Саме за цим стандартом доказування «балансу ймовірностей», тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце.

Суд переконаний, що тягар доведення факту продажу ОСОБА_1 ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_4 , за 915 300 грн, є виконаним і сприймається Судом як такий, що швидше мав місце (за стандартом доказування «балансу ймовірностей»), оскільки хоча попередній договір від 25 квітня 2017 року є дійсно нікчемним в силу закону, однак відомості, викладені в договорі, а саме договірна ціна продажу квартири 915300 гривень в умовах попереднього договору, не ставиться Судом під сумнів - є цілком ймовірною ринковою ціною об`єкта нерухомості в м. Тернополі, на відміну ціни угоди в основному договорі від 06 квітня 2017 року - 59 929 гривень.

Більш того факт передачі грошей в означеній сумі, в доларовому еквіваленті, за мінусом суми 27 000 гривень, що еквівалентно 1000 доларів США, котрі були передані під час підписання попереднього договору від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , підтвердив показами свідок ОСОБА_7 (ріелтор), котрий був присутній при розрахунках в нотаріальній конторі, й свідок ОСОБА_8 (дядько ОСОБА_1 ), котрий також був особисто присутній при розрахунках в нотаріальній конторі.

Суд також не вважає, що позивач за первісним позовом виконав тягар доказування тієї обставини, що спірну квартиру було придбано за доходи, набуті ним до і під час шлюбу з ОСОБА_4 , отримані як заробітна плата у ТОВ СЕ Борднетце - Україна». Критичність сприйняття полягає в аналізі суми зароблених ОСОБА_4 доходів за період з другого кварталу 2012 року по 2 квартал 2017 року (внесення коштів ОСОБА_1 за спірну квартиру в квітні 2017 року) приблизно 350 345, 58 гривень без відрахування податків і зборів та 282 027, 27 гривень з відрахуванням податків і зборів, та вартості квартири - 915 300 гривень.

Отже припущення, що означену суму ОСОБА_4 вніс в сімейний бюджет з ОСОБА_1 з метою придбання квартири, для суду є малоймовірним з тієї причини, що людина? у нашому випадку ОСОБА_4 не може жити «Божим духом», а повинна харчуватися, одягатися, нести витрати на житло - усе це в проміжок часу з 2012 року по квітень 2017 року, і, як виявилося, на придбання та утримання ОСОБА_4 автомобіля Шкода Октавія, набутого до шлюбу.

Більш того сам же ОСОБА_4 надавав суду пояснення, що й було визнано ОСОБА_1 , про те, що їхнє весілля було оплачене за особистими коштами позивача за первісним позовом в сумі орієнтовно 3500 доларів США. Окрім цього їх сімя матеріально існувала фактично за рахунок ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 навчалася у ЗВО та не мала постійного заробітку.

Отже, з огляду на викидане, Суд приходить до переконання, що у спірному майні: приватною власністю ОСОБА_1 є - 97/100 частини квартири АДРЕСА_1 , з яких: особистою приватною власністю 94/100 частини та 3/100 частини в порядку поділу майна подружжя, та також Ѕ частину нежитлового приміщення СССVI в будинку АДРЕСА_2 . Решта ж спірного майна належить ОСОБА_13 та підлягає виділу йому в порядку поділу майна подружжя.

Керуючись ст. 4, 11, 12, 13, 15, 43, 48, 49, 64, 73-81, 81, 89, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, Суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Визнати приватною власністю ОСОБА_1 97/100 частини квартири АДРЕСА_1 , з яких: особистою приватною власністю 94/100 частини та 3/100 частини в порядку поділу майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя, право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення СССVI в будинку АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 9447, 08 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складання повного тексту. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач - відповідач ОСОБА_4 АДРЕСА_9 .

Позивач - відповідач ОСОБА_1 АДРЕСА_3

Головуючий суддяВ. М. Братасюк