ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1669/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» вересня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Ільїна Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив, до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05.05.2010 року слідчим СО ЗМУ ГУМВС України було порушено кримінальну справу № 4671002 відносно нього за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

За наслідками неодноразового розгляду кримінальної справи в судах України постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2013 року кримінальну справу направлено прокурору м. Запоріжжя для проведення додаткового розслідування.

На виконання постанови суду та вказівок прокурора СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000048 від 07.02.2014 року.

За наслідками досудового розслідування остаточною постановою слідчого відділення розслідувань злочинів у сфері транспорту СВ Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області Гаран Р.П. кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000048 від 07.02.2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вважав, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності та вчинення процесуальних обмежень йому була спричинено моральну шкоду, яка виразилася в порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, зокрема з батьками, студентами та співпрацівниками, оскільки слідчим було направлено відповідну постанову до ректорату університету про усунення причин та умов, що сприяли злочину, у зв`язку з чим, стало відомо колективу університету та студентам про притягнення до відповідальності, на час отримання постанови він був студентом ІІ курсу навчання; також вимагало та вимагає від нього додаткових зусиль для організації власного життя.

За період перебування під судом та слідством у нього погіршився стан здоров`я та взаємовідносини з рідними, його було обмежено право у виїзді за межі Запорізької області та країни через заборону в оформленні паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Також, слідчим було накладено арешт на автомобіль, його було поміщено на спецмайданчик, чим обмежено право у користуванні автомобілем та відповідно на час розслідування та розгляду справи обмежено право й розпорядження автомобілем.

Крім того, за службовою халатністю до статичних даних були внесені відомості про скоєння позивачем злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (грабіж), який є більш тяжким та відноситься до категорії умисних злочинів, що несприятливо відобразилось для нього.

Розмір відшкодування моральної шкоди становить 1 120 000,00 грн. за період перебування під слідством з 05.05.2010 року по 31.09.2019 року (112 місяців * 10000 грн.).

Крім того, за час судового розгляду він був вимушений звернутися до адвокатів за наданням юридичної (правничої) допомоги щодо його захисту від незаконного кримінального переслідування, у зв`язку із чим ним понесені витрати в розмірі 127 000 грн.

На підставі зазначеного просив стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 120 000 грн. та компенсацію сум, сплачених у зв`язку із наданням юридичної допомоги у розмірі 127 000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, грошові кошти в сумі 1 120 000 грн. 00 коп. та 127 000 грн. 00 коп. понесених витрат на правову допомогу по кримінальному провадженню, а всього 1 247 000 грн. 00 коп.

Судові витрати щодо сплати судового збору віднесено на рахунок держави.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2022 року вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було надано оцінки неможливості проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні через відсутність особи, яка набула статусу потерпілого, не притягнення позивача до кримінальної відповідальності сталось внаслідок відмови потерпілих осіб від визначення їх потерпілими, а не внаслідок протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, прокуратури та суду, позивача було притягнено в якості обвинуваченого 31.05.2010 року, після повернення справи для проведення додаткового розслідування та внесення відомостей до ЄРДР позивач не мав статус підозрюваного або обвинувального у кримінальному провадженні, а тому на позивача не поширюється дія Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», позивач перебував під слідством 44 місяців та 13 днів, розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з 6500 грн. мінімальної заробітної плати, становить 288 816,70 грн., позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди внаслідок дій або бездіяльності посадових осіб та не надано відповідні докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду про набуття позивачем статусу обвинуваченого з 05.05.2010 року та про знаходження під кримінальним переслідуванням після повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, відсутність у КПК України в редакції 2012 року запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, неправильне визначення періоду, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди, перебування позивача під кримінальним переслідуванням з дати обрання запобіжного заходу, оскільки вказана дія обмежувала права позивача з 25.05.2010 року по дату внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення 07.02.2014 року, розмір відшкодування за цей період становить 288 816,70 грн., зазначала про неодноразове закриття кримінального провадження, у зв`язку з чим з періоду перебування позивача під судом та слідством підлягає виключенню 36 місяців та 13 днів, посилалась на безпідставне стягнення відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 57 000 грн. по кримінальному провадженню № 0000048 та необґрунтоване збільшення розміру відшкодування, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір матеріальної та моральної шкоди, вирішити питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність протиправності дій правоохоронних органів, відсутність доказів звернення позивача до відповідного правоохоронного органу з письмовою заявою про надання дозволу на вільне пересування та відмови з цього питання, зазначала про відсутність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу в кримінальній справі у зв`язку з недотриманням позивачем порядку відшкодування матеріальної шкоди, оскільки витрати, понесені під час кримінального провадження, не підлягають відшкодуванню в порядку ЦПК України, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вказаним вимогам не відповідає.

Матеріалами справи підтверджено, що 05.05.2010 року Слідчим відділом Запорізького МУ ГУМВС України в Запорізькій області порушено кримінальну справу № 4671002 стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що трапилась 03.05.2010 року (т. 1, а.с. 7).

Постановою слідчого СВ ЗМУ ГУМВС країни в Запорізькій області від 31.05.2010 року, ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого у кримінальній справі № 4671002 та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1, а.с. 21).

16.06.2010 року постановою слідчого СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, накладено арешт на автомобіль «БМВ-520», р.н. НОМЕР_1 , який належить позивачу ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 18).

За результатами досудового розслідування кримінальну справу № 4671002 з обвинувальним актом було скеровано до розгляду по суті до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2013 року у справі №335/12223/13-к кримінальну справу № 4671002 надіслано на додаткове розслідування (т. 1, а.с. 17).

Внаслідок повернення судової справи на додаткове розслідування та у зв`язку з набуттям чинності нового КПК, відомості про ДТП було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000048 від 07.02.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1, а.с. 22).

Постановою старшого прокурора прокуратури м. Запоріжжя молодшого радника юстиції Москалець Я.В. від 29.12.2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000048 від 07.02.2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення (т. 2, а.с. 15).

Постановою керівника органу прокуратури заступника прокурора міста Запоріжжя старшого радника юстиції Канакі І.А. від 30.01.2015 року постанову старшого прокурора прокуратури м. Запоріжжя Москалець Я.В. про закриття кримінального провадження від 29.12.2014 року (т. 2, а.с.21).

Постановою старшого прокурора прокуратури м. Запоріжжя молодшого радника юстиції Москалець Я.В. від 07.12.2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000048 від 07.02.2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення (т. 2, а.с. 23).

Постановою заступника прокурора Запорізької області начальника управління з розслоідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва Шаповалова А.В. від 19.11.2018 року постанову старшого прокурора прокуратури м. Запоріжжя від 07.12.2015 року про закриття кримінального провадження № 0000048 (т. 2, а.с.27).

Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого відділу Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області старшого лейтенанту поліції Гарана Р.П. від 30.09.2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000048 від 07.02.2014 року на підставі п 2 ч. 1 ст. 284 КПК України було закрито, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1, а.с. 4-6).

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За приписами ст.1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ч.2 ст.1 зазначеного Закону завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду.

Пунктом 1 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Отже правильним є висновок суду першої інстанції про те, що завдана позивачу ОСОБА_1 шкода повинна бути відшкодована Державою.

Статтею 1 цього Закону визначено, що громадянинові відшкодовуються суми, сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, моральна шкода та судові витрати (п.3, 4, 5 ст. 3 зазначеного Закону).

Згідно з частинами 1, 5, 6 ст.4 зазначеного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених, у тому числі, п.4,5 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст.13 вказаного вище Закону).

Згідно з п.п.3,4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), яке затверджено наказом Міністерства юстиції України, генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Відповідно до ч.3 п.10 Положення до сум, сплачених на надання юридичної допомоги, відносяться суми, сплачені адвокату за участь у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

По справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Отже, надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо дати початку та закінчення строку за який необхідно обраховувати розмір моральної шкоди, колегія суддів вважає, що початком такого строку є дата відкриття кримінальної справи відносно позивача, а закінченням - дата закриття кримінального провадження.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, суд першої інстанції правильно вважав, що його початком є 05 березня 2010 року, останнім днем є 30 вересня 2018 року.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідачів про те, що при повторному досудовому слідстві, розпочатому 07 грудня 2015 року, позивач не мав статусу ні підозрюваного, ні обвинуваченого, тому не має права на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно приписів ч. 2, 5 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження.

Досудове слідство в кримінальному провадженні N 000048 від 07 лютого 2014 року проводилося щодо особи, а саме щодо позивача по справі ОСОБА_1 .

В той же час колегія суддів звертає увагу, що у зв`язку з прийняттям постанов старшого прокурора прокуратури м. Запоріжжя молодшого радника юстиції Москалець Я.В. від 29.12.2014 року, керівника органу прокуратури заступника прокурора міста Запоріжжя старшого радника юстиції Канакі І.А. від 30.01.2014 року, старшого прокурора прокуратури м. Запоріжжя молодшого радника юстиції Москалець Я.В. від 07.12.2015 року, заступника прокурора Запорізької області начальника управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва Шаповалова А.В. від 19.11.2018 року мало місце переривання періоду перебування позивача під слідством та судом у зв`язку з неодноразовим закриттям кримінального провадження з подальшим скасуванням відповідних постанов (т. 2, а.с. 15, 21, 23, 27 ): з 29 грудня 2014 року по 30 січня 2015 року, з 07 грудня 2015 року по 19 листопада 2018 року.

Таким чином, відповідні доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури знайшли своє підтвердження.

На підставі системного аналізу наведених норм права колегія суддів дійшла висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час: перший період розпочинається з винесення постанови від 05 березня 2010 року про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та закінчується - закриттям кримінальної справи згідно постанови від 29 грудня 2014 року; другий період - моментом початку є винесення постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 30 січня 2015 року, а моментом закінчення - постанова про закриття кримінального провадження від 07 грудня 2015 року, третій період - моментом початку є винесення постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 19 листопада 2018 року, а моментом закінчення - постанова про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2019 року, а тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди за 75 місяців 20 днів.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено з 01 січня 2022 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі6500 гривень.

За вказаний період гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача становить 491 833,33 грн. (75 місяців та 20 днів х 6500 гривень (мінімальний розмір заробітної плати на час розгляду справи).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для обрахування розміру відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, аніж законодавчо гарантованому мінімуму, оскільки позивачем не зазначено обставин, які б свідчили про обґрунтованість такого перевищення, посилання суду першої інстанції на тривалість терміну періоду перебування під слідством та судом не може бути прийнято до уваги, оскільки законодавцем вже була прийнята до уваги така обставина при визначенні порядку обрахування розміру відшкодування, а саме: за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З`ясувавши чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування шкоди, а саме характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тривалість, тяжкість вимушених змін у його житті, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь позивача 491 833,33 гривень.

Колегією суддів визначено мінімальний розмір моральної шкоди у сумі 491 833,33 із розрахунку за кожен місяць перебування під слідством та судом, тому цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про те, що судом першої інстанції не було надано оцінки неможливості проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні через відсутність особи, яка набула статусу потерпілого, не притягнення позивача до кримінальної відповідальності сталось внаслідок відмови потерпілих осіб від визначення їх потерпілими, а не внаслідок протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

Так, 30.09.2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000048 від 07.02.2014 року, було закрито саме на підставі п 2 ч. 1 ст. 284 КПК України саме у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Стосовно вимог про відшкодування матеріальної шкоди колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив відшкодувати йому матеріальну допомогу, яка полягає у витратах на правничу допомогу в межах кримінального провадження.

Ухвалюючи рішення про стягнення з державного бюджету 127 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу, понесених позивачем у кримінальному провадженні, суд першої інстанції виходив із положень ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, він зазнав витрат на правову допомогу адвоката у кримінальному провадженні.

Так, згідно з п.3 ст.3 Закону громадянинові відшкодовуються судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»(далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

З матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2010 року між ОСОБА_1 та адвокатом Спиридоновим М.М. укладено договір про надання правової допомоги по кримінальній справі № 4671002 порушеної відносно ОСОБА_1 на стадії досудового розслідування та судового розгляду у суді, факт надання правової допомоги по кримінальній справі № 4671002 підтверджується актом прийому-здачі послуг від 15 січня 2014 року, відповідно до якого адвокату сплачено позивачем 15 січня 2014 року 70 000,00 грн., що підтверджується в тому числі і квитанцією Адвокатського об`єднання «Запорізька обласна колегія адвокатів» від 15 січня 2014 року на суму 70 000,00 грн.

Окрім того, 02 лютого 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Турчинським М.І. укладено договір про надання юридичних послуг (правничої допомоги), згідно з яким Клієнт доручив, а адвокат взяв на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу по кримінальній справі за ч. 1 ст. 286 КК України. За надання правової допомоги за цим договором ОСОБА_1 сплатив адвокату Турчинському М.І. - 57 000,00 грн., що підтверджується також дослідженою квитанцією (загальна) № б.н. від 05 січня 2020 року.

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 127 000,00 грн., суд першої інстанції виходив із того, що факт сплати гонорару та участь адвоката у кримінальному провадженні підтверджується відповідними доказами.

Проте, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не враховані критерії розумності розміру таких витрат, конкретні обставин справи кримінальної справи і її складності. Визначений адвокатом розмір гонорару не відповідає принципу співмірності, розумність та обґрунтованості.

За таких обставин апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір компенсації до 65 000 грн.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційних скарг та наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, грошові кошти в сумі 491 833 гривні 33 копійки та 65 000 гривень 00 коп. понесених витрат на правову допомогу по кримінальному провадженню, а всього 556 833 гривні 33 копійки.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Таким чином, позивач звільнений від сплати судових витрат, а отже вони компенсуються за рахунок держави.

У вказаній категорії справ відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади, в даному випадку Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, у зв`язку з чим судові витрати щодо сплати судового збору в суді апеляційної інстанції підлягають віднесенню на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2022 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, грошові кошти в сумі 491 833 (чотириста дев`яносто одна тисяча вісімсот тридцять три) гривні 33 копійки та 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень 00 коп. понесених витрат на правову допомогу по кримінальному провадженню, а всього 556 833 (п`ятсот п`ятдесят шість тисяч вісімсот тридцять три) гривні 33 копійки.

Судові витрати щодо сплати судового збору віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова