КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 361/4698/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/6314/2022Головуючий у суді першої інстанції - Сердинський В.С. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Вербова І.М., Невідома Т.О.,

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Столяром Олегом Анатолійовичем, який діє на підставі договору, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки і піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , орган опіки і піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.10.2017.

В даному будинку зареєстровані, але не проживають дружина її покійного брата ОСОБА_3 з дітьми: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та онуком ОСОБА_5 , діти ОСОБА_3 не є дітьми її брата ОСОБА_6 . Натомість, ОСОБА_1 з її сином ОСОБА_5 жодного дня в будинку позивача не мешкали.

Відповідачі у справі не є членами її сім`ї та ніколи ними не були.

За час життя її рідного брата ОСОБА_6 , який був одружений з ОСОБА_3 , вони декілька років мешкали в житловому будинку з її сином ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , але ІНФОРМАЦІЯ_1 її брат ОСОБА_6 помер від хвороби.

У липні 2019 року відповідач зі своїм сином зібрала речі та виїхала з будинку, місце проживання якої та її рідних наразі позивачу невідоме.

Вказані обставини були встановлені згідно актів обстеження житлово-побутових умов від 26.08.2018, від 20.09.2019 та від 13.05.2020, які підписані місцевим депутатом та сусідами.

Наразі позивач не має можливості у повному обсязі та повноцінно використовувати та розпоряджатися власним житлом, оскільки в будинку зареєстровані сторонні особи, в тому числі малолітня особа. Зазначені обставини сталі підставою для звернення до суду за захистом своїх прав (а.с. 2-4).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10.11.2021 позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 101-106).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на наявність доказів вибуття ОСОБА_1 разом із малолітнім сином зі спірного будинку до іншого постійного місця проживання, що відповідно до ст. 107 ЖК України могло бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням за умови доведеності таких позовних вимог. При цьому, суд не дослідив належним чином доказів поважності причин непроживання у будинку як самої ОСОБА_1 так і її малолітнього сина.

Крім того, визнаючи малолітню дитину такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що підстава на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєструвалося у спірному будинку, в судовому порядку не оскаржувалось, тому вважається що він набув право користування цим житлом на законних підставах (а.с. 116-121).

01.07.2022 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апелянтом до суду першої інстанції не було подано жодного доказу чи відзиву на заперечення позовних вимог до відповідачів, тим більше стосовно малолітньої дитини.

В своїх усних запереченнях в суді першої інстанції представник апелянта вказував на те, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням призведе до того, що дитина не зможе навчатися в місцевості, де вона наразі зареєстрована.

Але жодних доказів, що дитина, якій вже виповнилося 11 календарних років, проживає і навчається в смт. Велика Димерка Броварського району Київської області відповідачами не надано, є інформація, що дитина та його матір проживають у м. Бровари Київської області, де і навчається дитина, яка жодного дня не навчалася за місцем своєї реєстрації.

Посилання апелянта на норми матеріального права та судову практику є безпідставними, оскільки матір дитини, з якою проживає дитина, ніколи не проживали у спірному будинку, а тому і дитина не може бути зареєстрована в цьому будинку без своєї матері чи батька (законних представників) (а.с. 151-154).

В судовому засіданні ОСОБА_2 заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.10.2017.

Згідно довідки про склад сім`ї №3568 від 25.10.2017, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані чотири особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов проживання від 20.09.2019 та 13.05.2020, в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але за даною адресою не проживають з літа 2019 року.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401 -406 ЦК України.

У частині 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині 1 статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині 1 статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931 цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-1311 Зцсі 6), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З огляду на те, що ОСОБА_3 , після смерті ОСОБА_6 , перестала бути членом його сім`ї та у липні 2019 року вона зі своїм сином ОСОБА_4 виїхала зі спірного будинку у невідомому напрямку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання її та її сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірним будинком, оскільки вона не проживала у спірному будинку, не була членом сім`ї позивача та не вела з нею спільного господарства, а посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції не встановлено підстави не проживання її у спірному будинку не беруться до уваги, оскільки нею не надано жодних доказів поважності причин непроживання у спірному будинку.

Щодо визнання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування спірним будинком, то слід зазначити наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Аналізуючи норми права можна дійти висновку, що дитина у віці від десяти до чотирнадцяти років, автоматично проживає за місцем проживання своїх батьків. У даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ніколи не проживала у спірному будинку, як і не проживав малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, в матеріалах справи відсутня інформація, що малолітня дитина відвідує навчальний заклад у Київська обл., Броварський р-н, смт Велика Димерка, зазначені обставини підтвердили свідки у суді першої інстанції. Крім того, апелянтом не надано доказів на підтвердження наявності інтересу проживання у спірному будинку.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Столяром Олегом Анатолійовичем, який діє на підставі договору залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , третя особа: орган опіки і піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 08 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді І.М. Вербова

Т.О. Невідома