Постанова

Іменем України

30 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 572/1036/20

провадження № 61-5669св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

третя особа - управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2021 року в складі судді Ведяніної Т. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2022 року в складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позов обґрунтовано тим, що вона є власником житлового будинку із господарськими будівлями, що розташовані на АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0541 га.

У 2017 році ОСОБА_2 здійснив будівництво господарської будівлі на суміжній земельній ділянці з порушенням будівельних норм, не відступивши при здійсненні будівництва від межі земельних ділянок. Таким чином, атмосферні опади, що стікають із покрівлі господарської будівлі ОСОБА_2 , потрапляють на дах належної їй будівлі, створюючи їй певні незручності. Крім цього, до металевого паркану відповідач приєднав два електричних кабелі у гофрованій трубі, що не відповідає протипожежним нормам та створює небезпеку для її життя та здоров`я.

Враховуючи наведене, позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, які чинить їй відповідач, шляхом знесення самочинно збудованих будівель та електричного кабелю за рахунок останнього.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що позивач не довела того, що господарські будівлі, розташовані на належній відповідачу земельній ділянці, дійсно створюють їй перешкоди для користування земельною ділянкою, а усунення таких перешкод можливе лише шляхом знесення господарських будівель відповідача та, що саме такий захід буде співмірним з інтересами обох сторін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 22 червня 2022 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на вказані судові рішення після закінчення строку на касаційне оскарження, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач надала належні та допустимі докази вчинення відповідачем перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, натомість суди дійшли безпідставного висновку, що її вимоги мають бути доведені лише висновком земельно-технічної експертизи.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 27 червня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що сторони є суміжними землекористувачами.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0201, загальною площею 0,0541 га, на АДРЕСА_1 та розташованого на ній житлового будинку із господарськими будівлями.

Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області за зверненням ОСОБА_1 проводились перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил щодо добудови житлового будинку, будівництва господарської будівлі та реконструкції господарської будівлі на АДРЕСА_1 .

Відповідно до акта управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 25 травня 2017 року встановлено здійснення ОСОБА_2 без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, що є порушенням пункту 1 частини першої статті 34 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» та будівництво господарської будівлі проведено з недотриманням відстані до сусідньої земельної ділянки, що є порушенням пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

За результатами перевірок були винесені приписи від 25 травня 2017 року та від 30 серпня 2017 року про зупинення підготовчих та будівельних робіт.

Постановою управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області від 02 червня 2017 року № 51-ф по справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частинами першою та п`ятою статті 96 КУпАП та накладено штраф у розмірі 4 250 грн.

19 липня 2017 року за заявою ОСОБА_1 з приводу прокладення кабелю по паркану, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , Сарненським РЕМ було здійснено виїзд та проведено огляд електроустановки, однак, констатовано, що товариство не наділено повноваженнями проводити будь-які дії з власністю інших суб`єктів господарювання.

За результатами повторного обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 21 березня 2021 року комісією Сарненської міської ради встановлено, що на межі земельних ділянок, розташованих на АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 побудував огороджувальний паркан із металевих стовпчиків та метало профілю, на якому зі сторони земельної ділянки ОСОБА_1 виведено два електричних кабелі, захованих у гофровану трубку; орієнтовно 1,5 м електрокабелю заховано у металевий каркас огороджувального паркану.

Посилаючись на норми статті 103 ЦПК України, позивач подала клопотання про призначення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, яке мотивоване тим, що для встановлення факту неправомірності дій відповідача по розташуванню господарських споруд необхідні спеціальні знання у сфері землеустрою та будівництва.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2021 року клопотання позивача про призначення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи задоволено.

Однак, ОСОБА_1 відмовилася оплатити рахунок на експертизу.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що належна ОСОБА_2 господарська будівля, а також проведені останнім електричні кабелі, порушують державні будівельні норми та становлять загрозу її життю та здоров`ю, а також не дають їй можливості вільно користуватися своєю власністю. Таким чином, на її переконання, ОСОБА_2 створює їй перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Статтею 104 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України).

Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил, з огляду на положення законів України «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18).

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.

У справі, що переглядається, уповноважений на це орган, якому делеговані повноваження щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, із таким позовом в межах цієї справи до суду не звертався, а ОСОБА_1 як особа, яка вважає, що її права та інтереси порушено спірним будівництвом, обґрунтовуючи свої вимоги наявністю перешкод у користуванні належною їй власністю у зв`язку з проведеним ОСОБА_2 будівництвом, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного.

Урахувавши, що ОСОБА_1 не довела чим саме ОСОБА_2 порушив її права та охоронювані законом інтереси, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 391 ЦК України, для задоволення її позову.

При цьому суди врахували той факт, що позивач відмовилась від оплати призначеної за її клопотанням земельно-технічної експертизи, підставно вказавши про те, що з огляду на принцип змагальності, який знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін, суди були позбавлені можливості самостійно витребовувати докази у справі.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з оцінкою наданих нею доказів судами, проте цим доказам, у сукупності із іншими, судами попередніх інстанцій була дана належна оцінка, а суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара