Справа № 466/1330/21 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/3138/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 травня 2021 року у справі за позовом адвоката Манукян Марти Андріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 травня 2021 року позов задоволено повністю.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 копійок) щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову з 23 лютого 2021 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , додаткові витрати на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 5990,00 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто гривень 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. ( дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Зачне рішення суду оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини не оскаржує.

Зазначає, що він судових повісток про призначення справи, як і позовної заяви з додатками не отримував, отже не був повідомлений належним чином. Також він не був повідомлений про дату і час розгляду його заяви про перегляд заочного рішення, який також відбувався без його участі.

Вважає, що суд першої інстанції увалив рішення на підставі позовних вимог, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги фактичних даних про відсутність у нього роботи та доходів, що підтверджується довідкою Головного управління ДПС у Львівській області, відповідно до якої інформація про доходи ОСОБА_3 за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року відсутня.

Також суд не взяв до уваги те, що у нього відсутні транспортні засоби та будь-яке інше рухоме майно, будь-яке нерухоме майно та відсутні кошти на рахунках у банках.

Звертає увагу на те, що посилання представника позивача на те, що у нього є фінансові можливості у зв`язку із здійсненням поїздок за кордон не відповідають дійсності, оскільки за останні два роки він жодного разу не їздив за кордон ні на відпочинок, ні по роботі.

Вважає, що суд безпідставно визначив стягувати з непрацюючого відповідача аліментів у розмірі 5000 грн., що у два з половиною рази перевищує рекомендований розмір аліментів.

Просить рішення суду скасувати в частині стягнення аліментів та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення аліментів задовольнити частково.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2018 року шлюб, зареєстрований 14 березня 2017 року у Личаківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 актовий запис № 437 розірвано (а. с. 7).

У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 30 травня 2017 року.

Згідно довідки закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 31 від 03 лютого 2021 року, син ОСОБА_4 - ОСОБА_5 дійсно відвідує заклад дошкільної освіти (ясла-садок) компенсуючого типу №31 Шевченківського району м. Львова з 07 травня 2019 року по даний час (а. с. 10).

Судом встановлено, що згідно накладної № 38 та товарного чеку № 1 позивач оплатила 6400,00 гривень за надані ОСОБА_5 стоматологічні послуги в лютому 2021 року (а. с. 15).

Крім того, 24 серпня 2020 року позивач ОСОБА_4 водила сина на подобографічну діагностику (програма BiomechStudio) до Центру Подології «FOOTpraktik» для діагностики стопи та отриманню консультацій для усунення деформацій у дитини. За наслідками проведеної діагностики сину сторін ОСОБА_5 встановили проблеми із ходою та стопами, рекомендувавши корекцію деформації стоп за допомогою ортопедичного взуття, індивідуальних устілок, фізіотерапії, фізичних навантажень. Як наслідок, позивач понесла додаткові витрати у розмірі 5580,00 гривень.

У судовому засіданні встановлено, що дитина знаходиться на утриманні матері. Відповідач матеріальної допомоги не надає, ухиляється від обов`язку забезпечувати належні потреби дитини.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 березня 2021 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_6 - адвоката Манукян М. А. про витребування доказів (а. с. 40).

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, на ухвалу про витребування доказів від 15 березня 2021, у межах повноважень, наданих Адміністрацією Державної прикордонної служби України, та відповідно до пункту 23 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25 червня 2007 року № 472, зареєстрованим у Мін`юсті 05 липня 2007 року за № 765/14032, надано витяг з наявною у базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим, зазначеною особою в період з 01 січня 2019 року по 07 квітня 2021 року (станом на 14:00), гр. ОСОБА_3 шість разів перетинав державний кордон України за період з 07 травня 2019 року по 13 липня 2019 року (а. с. 47).

Відповідно до ухвали суду про витребування доказів від 15 березня 2021 року, АТ КБ «Приватбанк» надано виписки по рахунках відповідача ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 (а. с. 58-65).

Із зазначених виписок встановлено, що в період з 01 січня 2019 року по 13 квітня 2021 року ОСОБА_3 користувався банківською картою, на яку поступала значна сума коштів, що підтверджує доводи позивачки про те, що ОСОБА_3 отримує неофіційний дохід.

Крім цього, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 має клієнтський абонемент в Фітнес-клубі «Sportlife», що свідчить про здійснення відповідачем значних витрат на власні потреби.

Вищезазначене свідчить про обґрунтованість позовних вимог та спроможність відповідача сплачувати аліменти та додаткові витрати на дитину.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України.

Такий принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24).

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Отже, обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним.

На підставі ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Статтею 180 Сімейного кодексу України обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.

Судом враховано, що регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України.

Згідно зі ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Визнаючи обґрунтованим розмір аліментів, враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, доказів на спростування спроможності сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі не надав, як і не надав доказів на підтвердження свого майнового стану, суд першої інстанції правильно визначив, що саме розмір аліментів на дитину в сумі 5000 грн. щомісячно здатний забезпечити дітям належні умови для існування.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо стягнення додаткових витрат на дитину, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз`яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

До особливих обставин, викладених у ст. 185 СК України, закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, навчання дитини відповідно до навиків та здібностей дитини, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Разом з тим, додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Встановлено що, позивач оплатила 6400,00 гривень за надані ОСОБА_5 стоматологічні послуги в лютому 2021 року та 5580,00 гривень за наслідками проведеної діагностики сину сторін ОСОБА_5 встановили проблеми із ходою та стопами, рекомендувавши корекцію деформації стоп за допомогою ортопедичного взуття, індивідуальних устілок, фізіотерапії, фізичних навантажень. На підтвердження зазначени витрат надано письмові докази, що разом становить 11 980 гривень, половина яких становить 5990 гривень.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а тому з урахуванням рівного обов`язку батьків утримувати дитину, з відповідача стягненню підлягають додаткові витрати в сумі 5990 грн.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 березня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Приколота Т.І.

Шандра М.М.