печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Трубінській І.С.

учасники справи:

позивач -Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інесса Володимирівна про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

17 червня 2015 року АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ «Альфа-Банк», звернулося до суду із первісним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 травня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 10-29/1882, відповідно до умов якого відповідач отримав 220 000,00 євро на умовах сплати 10,5 % річних, які зобов`язався повернути у строк до 04 травня 2017 року.

Крім того, позивач вказує, що 02 червня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 10-29/2070, відповідно до умов якого відповідач отримав190 650,00 доларів США на умовах сплати 12 % річних, які зобов`язався повернути у строк до 01 червня 2016 року.

Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за кредитними договорами не виконав, чим порушив умови договорів, АТ «Альфа-Банк» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість станом на 13 січня 2015 року за кредитним договором№ 10-29/1882 від 05 травня 2006 року в розмірі 241 373,31 євро, з яких: 163 890,34 євро - сума заборгованості за кредитом, 77 482,97 євро - сума заборгованості за відсотками, а також за кредитним договором № 10-29/2070 від 02 червня 2006 року в розмірі 256 534,54 долари США, з яких: 138 582,95 долари США - сума заборгованості за кредитом і 78 309, 86 доларів США - сума заборгованості за відсотками, 21 804,31 долари США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 17 837,42 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

Ухвалою судді від 13 липня 2015 року відкрито провадження в указаній цивільній справі (суддя Писанець В.А.).

15 січня 2016 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - приватний нотаріус КМНО Кравченко І.В. про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки.

Вимоги за зустрічним позовом відповідач обґрунтовує тим, що під час укладення та виконання кредитних договорів № 10-29/1882 від 05 травня 2006 року та № 10-29/2070 від 02 червня 2006 року, які забезпечені відповідними іпотечними договорами та предметом яких є належна йому квартира АДРЕСА_1 , банком недотримано вимог чинного законодавства, а саме: використано іноземну валюту при наданні споживчого кредиту та виконанні кредитних договорів, а не національну валюту - гривню, яка є єдиним законним засобом платежу; у ПАТ «Укрсоцбанк`не було індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій; він банком не був попереджений письмово про умови надання кредиту, можливі негативні наслідки та істотне зростання вартості кредиту в майбутньому, невідповідність його інтересам і вимогам, а також, що фінансовою установою не запропоновано жодного механізму захисту його прав і майнових інтересів.

Крім того, зазначає, що банком незаконно в односторонньому порядку підвищено процентну ставку, що й підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2011 року в справі № 2-1084/11, яке ПАТ «Укрсоцбанк» не виконується, а також про непередбачуване зростання курсу іноземних валют до гривні та відсутність будь-яких письмових застережень стосовно можливої зміни курсу валют протягом строку дії оспорюваних кредитних договорів, при цьому зауважує, що використання банком іноземної валюти за споживчими кредитами значно погіршує його становище з огляду на значу девальвацію гривні.

Посилаючись на викладене, а також на те, що недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, ОСОБА_1 просить: визнати недійсними кредитні договори № 10-29/1882 від 05 травня 2006 року та № 10-29/2070 від 02 червня 2006 року; визнати недійсними іпотечні договори № 02-10/1090 від 05 травня 2006 року та № 02-10/1541 від 02 червня 2006 року; зобов`язати приватного нотаріуса КМНО Кравченко І.В. виключити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію обтяження майнових прав на нерухоме майно, саме на квартиру АДРЕСА_1 , що була передана в іпотеку згідно з іпотечними договорами № 02-10/1090 від 05 травня 2006 року та № 02-10/1541 від 02 червня 2006 року, реєстрові № 1526 та № 2011, відповідно; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про накладення заборони відчуження на нерухоме майно, на квартиру АДРЕСА_1 , що була передана в іпотеку згідно з іпотечними договорами № 02-10/1090 від 05 травня 2006 року та № 02-10/1541 від 02 червня 2006 року, реєстрові № 1526 та № 2011, відповідно; з метою врегулювання взаєморозрахунків, застосувати правові наслідки недійсності правочинів, визначені ст. 216 ЦК України.

31 березня 2016 року до суду надійшла заява представника позивача про застосування позовної давності, посилаючись на те, що оспорювані кредитні договори укладено в 2006 році, тому строк позовної давності сплив ще у 2009 році, однак із позовом ОСОБА_1 звернувся лише в 2016 році, хоча про порушення своїх прав знав ще з 10 жовтня 2010 року (дата його звернення до Голосіївського районного суду м. Києва із вимогами про визнання незаконною підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за спірними договорами).

Також 31 березня 2016 року до суду надійшли заперечення представника позивача на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , в яких він просить у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» отримав банківську ліцензію 29 грудня 2001 року та дозвіл на операції з валютними цінностями 29 липня 2003 року, а тому має право видавати кредити в іноземній валюті; в матеріалах справи наявні розписки відповідача, відповідно до змісту яких позичальнику перед отриманням кредитних коштів за оспорюваними договорами надано повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, а також ОСОБА_1 особисто зазначено про відсутність у нього будь-яких зауважень та заперечень з цього приводу; до та після ухвалення Голосіївським районним судом м. Києва рішення про незаконність збільшення в односторонньому порядку процентної ставки, відповідач повинен сплачувати заборгованість відповідно до встановленого графіка; відсутність у спірних кредитних договорах умов щодо можливої зміни курсу гривні до іноземних валют не є істотною, а укладаючи вказані договори в іноземній валюті позичальник діяв на власний ризик.

В судовому засіданні 28 вересня 2016 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва (суддя Писанець В.А.) прийнято вказану зустрічну позовну заяву до спільного розгляду із первісним позовом.

24 листопада 2016 року до суду надійшло клопотання відповідача із додатком про застосування позовної давності, з огляду на те, що із первісним позовом банк звернувся у червні 2015 року, однак останній платіж за спірними кредитними договорами ним здійснено у березні 2009 року. Крім того, зазначає про неправильність розрахунку заборгованості в частині нарахування пені, яка повинна нараховуватися лише на тіло кредиту, а не на відсотки.

27 січня 2017 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на первісну позовну заяву, в яких він посилається на неправильність проведених банком розрахунків заборгованості та безпідставність нарахувань за період з 01 березня 2009 року по 18 червня 2012 року суми заборгованості за кредитом і процентами, які не підлягають стягненню в зв`язку із пропуском позовної давності; з 16 липня 2012 року по 16 січня 2013 року він перебував під арештом, тому не мав об`єктивної можливості виконувати умови кредитних договорів.

16 лютого 2017 року від представника ПАТ «Укрсоцбанк» надійшли заперечення на клопотання відповідача про застосування позовної давності, посилаючись на те, що кінцеві терміни погашення заборгованості за договорами є 01 червня 2016 року та 04 травня 2017 року, тому строк позовної давності до тіла кредиту взагалі не може бути застосовано; 16 серпня 2013 року ОСОБА_1 звертався до банку із заявами про добровільне врегулювання (списання) заборгованості за оспорюваними кредитними договорами, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року (суддя Писанець В.А.) задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та заборонено ПАТ «Укрсоцбанк» вчиняти будь-які дії щодо її відчуження у будь-який спосіб на користь третіх осіб до набрання рішенням законної сили.

28 серпня 2019 року до суду надійшла повторна заява від відповідача про застосування позовної давності, посилаючись на те, що 22 червня 2009 року у нього виник обов`язок по поверненню коштів за оспорюваними кредитними договорами та вказана дата є початком перебігу позовної давності.

Ухвалою суду від 06 вересня 2019 року (суддя Писанець В.А.) залучено до участі в указаній у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса КМНО Кравченко І.В.

Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року (суддя Писанець В.А.) замінено позивача за первісним позовом - ПАТ «Укрсоцбанк», його правонаступником АТ «Альфа-Банк» та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року (суддя Писанець В.А.) зупинено провадження в указаній цивільній справі до вирішення по суті цивільної справи № 757/23840/19-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк», про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Гречаної Р.Т. від 08 жовтня 2018 року про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

16 листопада 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату від 16 листопада 2021 року, у зв`язку зі смертю судді Писанця В.А. здійснено повторний автоматизований розподіл та визначено суддю для розгляду справи та передано згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями - судді Печерського районного суду м. Києва Бусик О.Л.

Ухвалою судді від 18 листопада 2021 року поновлено провадження в указаній цивільній справі за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін і третьої особи та призначено у справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 19 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та в якій зазначає, що первісний позов підтримує, який просить задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Кравченко І.В. у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 05 травня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 ,укладено договір кредиту №10-29/1882, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 220 000,00 євро зі сплатою 10,5 % річних та кінцевим терміном повернення коштів до 04 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором 05 травня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 02-10/1090 предметом якого є належна відповідачу квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 1.2 вказаного іпотечного договору, заставна вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 3 414 810,00 грн (еквівалент 537 007,00 євро).

Також судом з`ясовано, що 02 червня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ «Альфа-Банк»,укладено договір кредиту №10-29/2070, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 190 650,00 доларів США зі сплатою 12,0 % річних та кінцевим терміном повернення коштів до 01 червня 2016 року.

Крім того, 02 червня 2006 року сторони уклали іпотечний договір № 02-10/1541, за умовами якого на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 1.2 вказаного іпотечного договору, заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 3 414 810 грн (еквівалент 676 200,00 доларів США).

Також судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаними кредитними договорами станом на 13 січня 2015 року виникла заборгованість, яка згідно з розрахунками банку становить: за кредитним договором № 10-29/1882 від 05 травня 2006 року в розмірі 241 373,31 євро, з яких: 163 890,34 євро - сума заборгованості за кредитом, 77 482,97 євро - сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором № 10-29/2070 від 02 червня 2006 року в розмірі 256 534,54 долари США, з яких: 138 582,95 долари США - сума заборгованості за кредитом і 78 309, 86 доларів США - сума заборгованості за відсотками, 21 804,31 долари США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 17 837,42 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

Відповідно до п. 4.5 обох договорів іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Судом з`ясовано, що 26 вересня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_1 дві окремі письмові вимоги в порядку, передбаченому статтею 35 Закону України «Про іпотеку», в яких пропонувало позичальнику у 30-денний строк з дня отримання вимог усунути порушення умов договорів кредиту та погасити заборгованість перед банком, яка станом на 11 вересня 2017 року за кредитним договором № 10-29/1882 від 05 травня 2006 року становить 163 890,34 євро - заборгованість за кредитом і 169 056,97 євро - заборгованість за процентами, 1 262 274,78 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 1 255 040, 14 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, а також за кредитним договором № 10-29/2070 від 02 червня 2006 року в розмірі 138 582,95 долари США - сума заборгованості за кредитом і 143 750,61 доларів США - сума заборгованості за відсотками, а також 1 004 373,23 грн - пені за несвоєчасне погашення кредиту та 978 907,55 грн - пені за несвоєчасне погашення процентів.

Зазначало, що у випадку непогашення заборгованості банком буде звернуто стягнення на майно, що було передано в іпотеку, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Обставини направлення банком вимог про усунення порушень та отримання їх ОСОБА_1 сторонами визнаються та не оспорюються.

При цьому, судом з`ясовано, що 03 жовтня 2018 року приватний нотаріус КМНО Гречана Р.Т. як державний реєстратор прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43404550, яким за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 2011 (№ 02-10/1541), виданий 02 червня 2006 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Отже, положення ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені ст. 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Оскільки позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону, тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 10-29/2070 від 02 червня 2006 року після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Поряд із цим, суд також не вбачає підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором № 10-29/1882 від 05 травня 2006 року, виходячи з наступного.

Як вбачається предметом обох іпотечних договорів від 05 травня 2006 року № 02-10/1090 та від 02 червня 2006 року № 02-10/1541 є одне і теж саме житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 .

Також попереднім іпотеко держателем та наступним іпотекодержателем є одна і та ж сама особа - АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ «Альфа-Банк».

За змістом ст. 13 Закону України «Про іпотеку» у разі звернення стягнення на предмет іпотеки наступним іпотекодержателем попередній іпотекодержатель також має право звернути стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо строк виконання основного зобов`язання перед попереднім іпотекодержателем ще не настав. Якщо попередній іпотекодержатель не скористався цим правом, попередня іпотека є дійсною до повного задоволення вимоги попереднього іпотекодержателя за основним зобов`язанням, а право власності на предмет іпотеки переходить до нового власника разом з обтяженням цього майна попередньою іпотекою.

Попередній іпотекодержатель має право на підставі письмової заяви припинити звернення стягнення на предмет іпотеки, ініційоване наступним іпотекодержателем, якщо таке стягнення матиме наслідком неповне задоволення вимог попереднього іпотекодержателя. У цьому разі вимоги наступного іпотекодержателя підлягають задоволенню після звернення стягнення на предмет іпотеки попереднім іпотекодержателем і після повного задоволення його вимог, забезпечених іпотекою.

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки попереднім іпотекодержателем наступний іпотекодержатель також має право звернути стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо строк виконання основного зобов`язання перед наступним іпотекодержателем не настав.

При зверненні стягнення на нерухоме майно, що є предметом декількох іпотек, вимоги кожного наступного іпотекодержателя задовольняються після повного задоволення вимог кожного попереднього іпотекодержателя згідно з пріоритетом та розміром цих вимог.

З врахуванням наведених положень, при зверненні стягнення ПАТ «Укрсоцбанк», як попереднім та наступним іпотекодержателем, на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ним права власності на нерухоме майно, в силу положень ст. 13 Закону України «Про іпотеку» не звернувся із заявою про припинення звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто, з урахуванням направлених 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 двох окремих письмових вимог в порядку, передбаченому статтею 35 Закону України «Про іпотеку» за іпотечними договорами від 05 травня 2006 року № 02-10/1090 та від 02 червня 2006 року № 02-10/1541, а також з огляду на погоджену сторонами та обумовлену в договорах заставну вартість предмета іпотеки в розмірі 3 414 810,00 грн (еквівалент відповідно 537 007,00 євро та 676 200,00 доларів США п. п. 1.2 цих договорів), що фактично покриває заборгованість за обома кредитними договорами, розмір якої до стягнення пред`явлено в межах вказаного позову, при цьому за відсутності підтверджень про те, що сторони на момент реєстрації за ПАТ «Укрсоцбанк`права власності на предмет іпотеки, встановили та погодили іншу (меншу) ціну предмета іпотеки, що б могло свідчити, що таке стягнення матиме наслідком неповне задоволення вимог банку як попереднього, так і наступного іпотекодержателя, а також про залишок непогашеної частини за основним зобов`язанням після задоволення вимог іпотекодержателя, правові підстави для стягнення заборгованості за договором кредиту від 05 травня 2006 року №10-29/1882 з урахуванням загальних положень ЦК України про зобов`язання відсутні.

З урахування тих обставин, що ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» є як наступним, так і попереднім іпотекодержателем, його вимоги за договором кредиту від 05 травня 2006 року №10-29/1882 мають бути пред`явлені з урахуванням положень ст. 13 Закону України «Про іпотеку», за вирахуванням розміру задоволення його вимог,тобто вартості предмета іпотеки, забезпечених наступною іпотекою (договір від 02 червня 2006 року № 02-10/1541), які як встановлено судом вище після завершення позасудового врегулювання є недійсними (ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

В інакшому випадку, задоволення вимог кредитора та одночасно попереднього іпотекодержателя про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням- договором кредиту від 05 травня 2006 року №10-29/1882, без встановлення погашеної частини за рахунок наступної іпотеки за основним зобов`язанням- кредитним договором від 02 червня 2006 року №10-29/2070у повному обсязі, буде вважатися подвійним стягненням, що є неприпустимим.

Що ж стосується вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , то суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Укладаючи вказані кредитні договори відповідач був ознайомлений з їх умовами, змістом та наслідками порушення зобов`язань за цими договорами, що підтвердив своїм підписом в кредитних договорах і договорах іпотеки.

Крім того, ОСОБА_1 власноручно підписав запити на отримання кредитів від 05 та 23 травня 2006 року, в яких чітко зазначено про умови надання кредиту, його цільове призначення, вид кредиту, валюту кредиту, суму кредиту, яка запитується, строк кредиту, який запитується, періодичність погашення, процентна ставка, яка запитується, забезпечення кредиту, яке пропонується, тощо.

Відповідач не заперечував факт укладання вказаних договорів та отримання кредитних коштів за умовами договору, сторони виконували умови кредитних договорів, позивач здійснював часткову оплату кредитних коштів, визнавав існуючу заборгованість перед банком.

ОСОБА_1 не був позбавлений можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено ч. 2 ст. 1056 ЦК України, але таких дій не здійснив.

Умови, визначені кредитним договором, зокрема і щодо ризиків знецінення національної валюти у відношенні до іноземної валюти, прочитані позивачем та вона на них погодилась, підписала договір і отримала кошти, що не суперечить статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір, у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору не застосовується до операцій з фінансовими послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем послуг.

Як на одну з підстав визнання кредитних договорів недійсними, відповідач у зустрічному позові посилається на те, що видача банком кредиту та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у ньому зобов`язання виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1,2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами кредитування погодилася позивач.

Згідно з п. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Підпунктами «в», «г» п. 4 ст. 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з п. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Національним банком України було видано АКБ «Укрсоцбанк» банківську ліцензію №5 від 29 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями.

Невід`ємноючастиною ліцензії є дозвіл № 5-1 від 29 грудня 2001 року з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати АКБ «Укрсоцбанк» з валютними цінностями.

Таким чином, позивач на час укладення спірних кредитних договорів мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

Отже, під час укладенняміж сторонами оспорюванихвідповідачем кредитних договорів не були порушені вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, а посилання ОСОБА_1 щодо невідповідності умов кредитних договорів законодавству України з підстав, пов`язаних з валютою кредитування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, зазначені курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, на які АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» впливати не може.

Коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом встановлено, що спірні договори споживчого кредиту підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення оспорюваних кредитних договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних правочинів та у подальшому виконував його умови; банк надав ОСОБА_1 всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Отже, відсутні правові підставидля визнання недійсними кредитних договорів на підставі положень ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та для визнання спірного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник мав можливість, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договорів можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредитів в національній валюті.

Отже, суд зазначає, що оспорювані кредитні договори та договори іпотеки, укладено з дотриманням чинного законодавства та правові підстави, визначені ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваних відповідачем договорів недійсними відсутні.

Що стосується порушення позивачем порядку збільшення розміру процентної ставки за оспорюваними договорами, то рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2011 року в справі № 2-1084/11 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П. про визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, визнання недійсним збільшення процентних ставок за договорами кредиту, задоволено.

Зокрема, визнано незаконними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо підвищення процентних ставок за договорами кредиту від 05 травня 2006 року № 10-29/1882 до 13,5 % річних з 02 лютого 2009 року та від 02 червня 2006 року № 10-29/2070 до 15,00 % річних з 02 лютого 2009 року.

Крім того, згідно з розрахунками заборгованості, наданими позивачем до позовної заяви, останнім нараховувалася заборгованість та пред`явлені вимоги, виходячи з початкових, встановлених в оспорюваних кредитних договорах процентних ставок - за договоромвід 05 травня 2006 року № 10-29/1882 10,5 % річних та за договором від 02 червня 2006 року № 10-29/2070 в розмірі 12,0 % річних.

Тобто банком самостійно зменшено процентні ставки, в тому числі й на підставі судового рішення, у зв`язку із чим, суд зазначає про відсутність підтверджень порушення прав відповідача в цій частині.

Крім того, суду зазначає про те, що сам по собі факт підвищення банком процентної ставки за к редитними договорами не є правовою підставою, визначеною ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваних ОСОБА_2 договорів недійсними, при цьому недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому (ч. 1 ст. 217 ЦК України).

Оскільки судом встановлено необґрунтованість первісного та зустрічного позовів, питання дотримання чи спливу позовної давності за поданими сторонами заявами, та поважність причин її пропуску, наведених останніми, судом не перевіряється.

На підставі вищевикладеного, керуючисьст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інесса Володимирівна про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Л. Бусик