ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3041/22 Справа № 207/5262/21 Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І.М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк,

на ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 грудня 2021 року про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк, треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИЛА:

Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 29 грудня 2021 року постановлено ухвалу, згідно якої суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, зупинено примусове стягнення на підставі виконавчого документа, а саме: виконавчого напису за реєстровим № 2392 від 27 серпня 2019 року, виданого приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 та заборонено Державному підприємству «СЕТАМ» вчиняти дії з реалізації на електронних торгах зазначеної квартири /а.с. 10/.

З цією ухвалою не погодилося АТ КБ Приватбанк, яке звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального закону /а.с. 12-16/.

Інші учасники процесу своїм правом, встановленим положеннями ст 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Забезпечуючи позов шляхом зупинення примусового стягнення на підставі виконавчого документа, а саме: виконавчого напису за реєстровим № 2392 від 27 серпня 2019 року, виданого приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 та шляхом заборони Державному підприємству «СЕТАМ» вчиняти дії з реалізації на електронних торгах зазначеної квартири, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що не вжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, враховуючи, що предметом спору є встановлення правомірності вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, який примусово виконується приватним виконавцем, що є співмірним з позовними вимогами позивача.

Але з таким висновком колегія суддів повністю погодитися не може.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмету спору.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідного права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Із матеріалів позовної заяви та заяви про забезпечення позову вбачається, що судом першої інстанції встановлено предмет вказаного спору, яким є оскарження позивачем виконавчого напису за реєстровим № 2392 від 27 серпня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , з підстав вчинення цього напису приватним нотаріусом поза межами його нотаріального округу та відсутність безспірності заборгованості позивача перед відповідачем.

Таким чином, враховуючи, що між сторонами дійсно виник спір щодо оскарження виконавчого напису, на підставі якого проводиться примусове звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви, в частині зупинення примусового стягнення на підставі виконавчого листа, так як невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення у випадку задоволення позовних вимог. Але помилково заборонив Державному підприємству "СЕТАМ" вчиняти дії з реалізації зазначеної квартири, як предмета іпотеки, на користь третіх осіб шляхом проведення електронних торгів в рамках виконання спірного виконавчого напису приватного нотаріуса.

Колегія суддів вважає, що вжиті судом першої інстанції немайнові заходи забезпечення позову у вигляді зупинення примусового стягнення на підставі виконавчого напису приватного виконавця є тимчасовою мірою, що є правомірним, що стосуються безпосередньо прямої можливості передчасно відчужити у будь-який спосіб спірне майно, та при розгляді апеляційної скарги колегією суддів встановлено відсутність ризику спричинення збитків відповідачеві у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи щодо його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Колегія суддів приймає до уваги роз`яснення, надані в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» про те, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Слідуючи роз`ясненням, наданим у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року, суд приймає до уваги, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Разом з цим, колегія суддів, враховуючи вимоги частини четвертої статті 263 ЦПК України при розгляді заявленої вимог щодо заборона ДП СЕТАМ вчиняти дії з реалізації квартири, що є предметом іпотеки, зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що "під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами".

Колегією суддів встановлено, що заявником не заявлялись позовні вимоги щодо оскарження електронних торгів з відчуження майна, належного позивачеві, та порушення процедури такого відчуження, зокрема дій ДП СЕТАМ, а також не надано доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування такого способу забезпечення позову, а тому колегія суддів не вбачає правових підстав для заборони Державному підприємству "Сетам" вчиняти дії з реалізації квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення електронних торгів.

Фактично заявник просить вжити такі заходи забезпечення позову, як заборона на вчинення дій ДП СЕТАМ з реалізації нерухомого майна, належного позивачеві, з метою перешкоджання виконання спірного виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, що виходить за межі мети забезпечення позову, яка полягає у вжитті судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення у випадку задоволення заявлених позовних вимог саме у даній справі. Верховним Судом у постанові від 3 квітня 2019 року у справі №211/129/18-ц сформульовано правову позицію, згідно з якої суд не може заборонити державному виконавцеві вживати необхідних заходів щодо своєчасного й повного виконання рішення. Вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що заява в цій частині не підлягає задоволенню, оскільки не обґрунтована заявником у контексті необхідності застосування таких заходів, а також у контексті їх співмірності та відповідності до заявлених позовних вимог.

До аналогічних висновків дійшов і КЦС ВС у постанові від 29 вересня 2021 року у справі №№ 638/5084/20 провадження № 61-18747св20.

Таким чином, керуючись наведеними нормами цивільного процесуального законодавства та враховуючи роз`яснення наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України та висновки КЦС ВС в аналогічних справах, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Колегія суддів приймає до уваги посилання апелянта на те, що позивачем не подані докази, що проводяться реальні дії щодо реалізації квартири на електронних торгах, та що позивач протиправно позбавлений права власності на майно і обмежений у його здійсненні, оскільки такі заходи приведуть виходять за межі мети забезпечення цього позову, яка полягає у вжитті судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, враховуючи, що позивач не заявляв позовних вимог щодо оскарження процедури та дій ДП СЕТАМ і виконавчої служби з примусов реалізації майна позивача.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, заяву про забезпечення позову, її обґрунтування та додані до неї матеріали у їх сукупності, не в повній мірі з`ясував фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, не повно оцінив докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням наявності спору між сторонами щодо правомірності вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, яким звертається стягнення на предмет іпотеки, тобто квартиру, яка належна позивачеві, предметом як позову, так і вжитих заходів його забезпечення, вона є, підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та їх доказів, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, види пропонованого забезпечення позову, та дійшов помилково висновку про задоволення заяви позивача в частині заборони Державному підприємству СЕТАМ вчиняти дії з реалізації на електронних торгах квартири АДРЕСА_1 у зазначений в ухвалі суду від 29 грудня 2021 року спосіб.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, однак створює невиправданих обмежень відповідачеві в його правах забороною на вчинення ДП СЕТАМ своїх повноважень, а тому колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги заявника, скасування ухвали від 29 грудня 2021 року в частині заборони Державному підприємству СЕТАМ вчиняти дії з реалізації на електронних торгах квартири АДРЕСА_1 , з відмовою у задоволенні заяви в цій частині, в іншій частині ухвалу залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк задовольнити частково.

Ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 грудня 2021 року в частині заборони Державному підприємству СЕТАМ вчиняти дії з реалізації на електронних торгах квартири АДРЕСА_1 скасувати.

У задоволенні заяви в цій частині відмовити.

В іншій частині Ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров