ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/238/22
Провадження №2/477/359/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Боровик С.С.,

розглянувши в м. Миколаєві без участі сторін в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому зазначив, що 16 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. був вчинений виконавчий напис № 46744 про стягнення з нього на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» (далі ТОВ «ФК «Дінеро») грошових коштів у сумі 19237 грн.

На підставі цього виконавчого напису 28 січня 2022 року приватним виконавцем Булахевічем С.В. було відкрито виконавче провадження № 68416314 про стягнення з нього коштів на користь ТОВ «ФК «Дінеро».

Вважав, що цей виконавчий є протиправним, оскільки сума стягнення розрахована невірно, вона не є безспірною, нотаріусу не було подано документи, визначені законодавство, в тому числі й Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затверджених Кабінетом Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, оскільки цей нормативний акт (в частині стягнення за кредитними договорами), на підставі якого нотаріус мав вчиняти виконавчі написи, був визнаний нікчемним.

Таким чином вважав, що вказаний виконавчий напис не підлягає виконанню.

Ухвалою судді від 03 лютого 2022 року в справі було відкрито провадження в спрощеному позовному провадженні.

При цьому, ухвалою судді від 02 лютого 2022 року було задоволено клопотання позивача про забезпечення позову і зупинено виконавче провадження № 68416314.

Також, ухвалою суду від 03 листопада 2021 року було витребувано у приватного нотаріуса Бригіди В.О. документи, на підставі яких було прийнято рішення про вчинення оскаржуваного виконавчого напису.

В судове засідання позивач не з`явився. Згідно його заяви, зазначеної в позовній заяві, просив здійснити розгляд справи без його участі.

Представник відповідача та приватний нотаріус у судове засідання не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Від нотаріуса надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі. Від відповідача заяв не надійшло.

Суд, вважаючи можливим вирішити позов без участі сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування, насамперед, встановлюються Законом «Про нотаріат» (далі - Закон), Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) та іншими нормативними актами.

Так, в ст. 87 Закону передбачено, що виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість вчиняються нотаріусами для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону та пунктами 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено умови вчинення виконавчих написів, зокрема - нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо:

- подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

- з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (підпункт 3.1).

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (підпункт 3.3).

Умови до форми та змісту письмової заяви стягувача на вчинення виконавчого напису передбачають підпункти 2.1, 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку.

Відповідно до підпунктів 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку безспірність заборгованості підтверджується документами, чітко визначеними Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів).

Розділом 2 Переліку документів було передбачено, що для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, необхідно надати:

- оригінал кредитного договору;

- засвідчену стягувачем виписку з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

В той же час, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14, яка залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року (К/800/6492/17, К/8007651/17) Розділ 2 зазначеного Переліку про стягнення заборгованості, які випливали із кредитних відносин, був визнаний незаконним та нечинним.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі №357/12818/17 та від 27 серпня 2020 року у справі №554/6777/17.

Боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Виходячи з такого підходу до вирішення цих спорів, Верховний Суд України у постанові від 5 липня 2017 року (справа №6-887/цс17) зазначив, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

З матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. був вчинений нотаріальний напис про стягнення із ОСОБА_1 кредитного боргу за період з 31 січня 2020 року по 23 жовтня 2021 року в загальному розмірі 18587 грн 00 коп, який складався з наступного: прострочена заборгованість за сумою кредиту 10500 грн. 00 коп, заборгованість за процентами 8087 грн. 00 коп., а також з стягнуто 650 грн плата за вчинення виконавчого напису. У виконавчому написі також зазначено, що він вчинено у відповідності зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за яких стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року. В ньому також зазначено, що стягнення відбувається на користь ТОВ «ФК «Дінеро на підставі договору кредиту № AG3905922 від 01 січня 2020 року укладеного між ОСОБА_1 та цим товариством.

В той же час, із виконавчого напису не вбачається достовірно які документи були представлені нотаріусу на підтвердження безспірності грошової вимоги.

Проте, на виконання ухвали суду про забезпечення доказів приватним нотаріусом буди надані документи, на підставі яких ним був вчинений виконавчий напис.

Так, серед наданих документів були надані роздруковані кредитні договори, укладені через мережу інтернет в період з 01 по 06 січня січня 2020 року на загальну сум 10500 грн з датою повного погашення 31 січня 2020 року і сплатою % на день, але різною процентною ставкою.

В той же час, документів, які б підтверджували розрахунок заборгованості, наприклад нарахування відсотків, вірність нарахування відсотків (оскільки по різним сумах кредиту були визначені різні процентні ставки), період їх нарахування тощо, не надано.

Крім того відсутні достовірні дані, які б підтверджували отримання позивачем відповідного повідомлення про необхідність повернення грошових коштів, хоча нотаріусу й було представлено таке повідомлення.

Ненадання нотаріусу всіх документів, які є складовими кредитного договору та документів про безспірність виникнення боргу, а вчинення виконавчого напису згідно з розділом 2 Переліку, який на час вчинення нотаріального напису був нечинним, свідчать про порушення нотаріусом вимог законодавства, в тому числі вимог підпункту 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку,

В зв`язку з цим суд вважає, що при вчиненні виконавчого напису від 27 червня 2021 року нотаріусом були порушені вимоги статей 87 та 88 Закону України «Про нотаріат» та пункту 3 Порядку.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Внесення змін до виконавчого напису або визнання його частково таким, що не підлягає виконанню, наприклад якщо суми грошового зобов`язання можуть бути змінені (зменшені), діючим законодавством не передбачено, тому виконавчий напис нотаріуса слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Оскільки позивач як особа, яка має статус учасника бойових дій, був звільнений від сплати судового збору при поданні позову до суду, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 992 грн 40 коп, який підлягав сплаті при поданні до суду позову немайнового характеру, а також 496 грн 20 коп судового збору за заявою про забезпечення позову, а всього - 1488 60 коп.

Крім того, позивачем було надано квитанцію про сплату судових витрат у виді витрат на правничу професійну допомогу в сумі 5000 грн, а також договір між позивачем та адвокатом Заливчим Я.В. про надання юридичної допомоги та акт про надання цих послуг, який включав: надання консультації, збирання доказів в т.ч. ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, вивчення документів та формування правової позиції, складання заяви про забезпечення позову та позовної заяви.

Підпунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до судових витрат у виді витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Також ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави; за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В частині 4 цієї ж статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ЦПК України).

Суд вважає, що виходячи із зазначених вимог закону, з врахуванням задоволення позовних вимог а також складності справи та реально наданої правовою допомоги позивачу, розмір сплачених ним судових витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, складає 2000 грн 00 коп.

Виходячи з викладеного, керуючись керуючись ст.ст. 141, 258, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 16 грудня 2021 року за реєстраційним № 46744 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» грошових коштів в загальній сумі 19237 (дев`ятнадцять тисяч двісті тридцять сім) гривен.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» на користь держави судовий збір в загальній сумі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривен 60 копійок.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду /шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у разі подання скарги протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Р.В. Козаченко