Постанова

Іменем України

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 675/2381/19

провадження № 61-1621св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) -заступник військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за зустрічним позовом- державний реєстратор Сахновецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Ткачук Юлія Володимирівна,

третя особа за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К», про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс», державного реєстратора Сахновецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Ткачук Юлії Володимирівни про скасування рішення державного реєстратора

за касаційною скаргою заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Грох Л. М., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» з позовом, у якому просив усунути Міністерству оборони України перешкоди у користуванні нежитловою будівлею загальною площею 387,9 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 шляхом звільнення ОСОБА_1 цієї будівлі та передання її в повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що 10 липня 2001 року за державою в особі Шепетівського військового торгу № 42 оформлено право власності на будівлю ательє на АДРЕСА_1 . 24 жовтня 2008 року між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу зазначеного майна, у зв`язку з чим покупець набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Разом з цим рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03 лютого 2014 року, у справі № 675/1498/13-ц вказаний договір купівлі-продажу від 24 жовтня 2008 року визнано недійсним. При цьому суд, відмовляючи в поверненні майна до власності держави, зазначив, що позивач не заявив вимоги щодо повернення на користь ОСОБА_1 коштів, оплачених на виконання оскаржуваного договору. Водночас, незважаючи на відмову у поверненні нерухомого майна до державної власності з тих підстав, що одностороння реституція не передбачена законом, такий висновок суду не спростовує незаконності правочину та наслідків його недійсності.

Рішенням державного реєстратора від 27 серпня 2019 року (індексний номер 48388395) на виконання рішення суду від 18 листопада 2013 року у справі № 675/1498/13-ц право власності відповідача на спірний об`єкт нерухомості було скасовано.

На думку прокурора, єдиними законним власником спірного нежитлового приміщення є держава в особі Шепетівського військового торгу № 42, правонаступником якого є Концерн «Військторгсервіс», органом управління якого є Міністерство оборони України. Оскільки факт використання відповідачем спірного майна підтверджено письмовими доказами, а тому належним способом захисту порушеного права є саме усунення державі в особі Міністерства оборони України перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом його звільнення та передання в повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс». У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив скасувати рішення державного реєстратора від 27 серпня 2019 року, індексний номер рішення: 48388395.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2013 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24 жовтня 2008 року, державний реєстратор скасував право власності на будівлю площею 387,9 кв. м, яке виникло на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 січня 2014 року № 15892323, виданого Реєстраційною службою Ізяславського районного управління юстиції Хмельницької області.

На його думку, державний реєстратор неправомірно скасував право власності на нежитлову будівлю, оскільки документи, які стали підставою для реєстрації за ним права власності, не були скасовані та є чинними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ізяславський районний суд Хмельницької області рішенням від 12 травня 2021 року позов заступника військового прокурора Західного регіону України задовольнив. Усунув Міністерству оборони України перешкоди в користуванні нежитловою будівлею загальною площею 387,9 кв. м, реєстраційний номер 21, яка розташована на АДРЕСА_1 , шляхом звільнення ОСОБА_1 вказаної будівлі та передачі її в повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс». Стягнув із ОСОБА_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону судовий збір у розмірі 3 727,50 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та доведеними, оскільки з урахуванням недійсності підстав набуття у власність спірного майна відповідачем, що встановлено в судовому порядку, та скасування за ОСОБА_1 реєстрації права власності на це майно чинним залишається підстава набуття права державної власності в особі Шепетівського військового торгу № 42, правонаступником якого є концерн «Військторгсервіс», органом управління якого є Міністерство оборони України. При цьому суд зазначив, що проведення ОСОБА_1 перепланування спірного об`єкта нерухомості, після якого було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно із зазначенням більшої площі приміщення, не є підставою вважати його іншим об`єктом.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора від 27 серпня 2019 року, (індексний номер 48388395), яким скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 , є неефективним і неналежним способом захисту, оскільки рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Хмельницький апеляційний суд постановою від 23 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» скасував та в цій частині ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Мотивувальну частину рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову змінив з урахуванням мотивів, викладених у своїй постанові. В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що, враховуючи відсутність реєстраційного підтвердження володіння сторонами цієї справи спірним нерухомим майном, обраний прокурором спосіб захисту порушеного права у вигляді негаторного позову є неналежним та неефективним.При цьому суд виходив з того, що вимоги прокурора зумовлені визнанням судом недійсним правочину (договору), на підставі якого відповідач отримав спірне нежитлове приміщення. Водночас сторони у справі не ставили питання щодо застування правових наслідків недійсності правочину, зокрема двосторонньої реституції, яка є належним способом захисту порушеного права держави з урахуванням також інтересів особи, яка була власником майна на підставі оспореного договору, ОСОБА_1 . Тобто за наявності висновку суду щодо недійсності договору, з урахуванням фактичних обставин справи та змісту позовних вимог, саме застосування двосторонньої реституції є ефективним способом захисту прав та інтересів сторін недійсного правочину. Крім того, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні нежитловою будівлею шляхом її звільнення ОСОБА_1 та передання цього майна в повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс», в разі задоволення таких вимог судом, не може бути визнано ефективним способом захисту також з огляду на те, що у випадку примусового виконання такого судового рішення, його фактичне (реальне) виконання стане утрудненим, через відсутність можливості застосування примусових заходів виконання рішень (стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку, що посилання суду першої інстанції на обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту у вигляді скасування рішення державного реєстратора є безпідставним, оскільки у редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка є чинною з 16 січня 2020 року, законодавцем виключено такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову через обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права. У зв`язку з цим апеляційний суд вважав, що зустрічний позов підлягає залишенню без задоволення з підстав недоведеності позивачем своїх позовних вимог.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У січні 2022 року керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив частково скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2021 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 916/1666/18, від 30 липня 2019 року у справі № 926/3881/17, від 27 травня 2020 року у справах № 909/392/19 та № 910/1310/19, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 05 листопада 2020 року у справі № 676/2334/18, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 22 вересня 2021 року у справі № 453/121/19, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14.

Касаційна скарга мотивована безпідставністю висновків апеляційного суду про те, що належним способом порушеного права є двостороння реституція, оскільки держава України в особі Міністерства оборони України, яку незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_1 , не втратила права володіння нерухомим майном, адже рішенням державного реєстратора від 27 серпня 2019 року скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 , а за Міністерством оборони України ще не зареєстровано. Таким чином, право володіння на спірне майно належить неволодіючому власникові - Міністерству оборони України, а тому вимога про усунення перешкод у користуванні майном є належним способом захисту порушеного права.

У червні 2022 року Міністерство оборони Україниподало письмові пояснення, в яких просило касаційну скаргу задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

22 лютого 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 10 липня 2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 26 червня 2001 року № 67 за Верховною Радою України/Шепетівським військовим торгом № 42 було оформлено право загальнодержавної власності на будівлю ательє, розташовану на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом, виданим виконавчим комітетом Ізяславської міської ради.

Наказом начальника Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування» від 29 березня 2006 року № 22 приєднано філію «Шепетівський військовий торг № 42» до філії «Хмельницький військовий торг № 48» з 01 квітня 2006 року.

Наказом начальника Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування» від 17 квітня 2007 року № 19 ліквідовано філію «Хмельницький військовий торг № 48», правонаступником якої призначено Державне підприємство Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Наказом Міністра оборони України від 05 квітня 2007 року № 135 припинено діяльність Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування» та реорганізовано його шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс», визначено зазначений концерн правонаступником всіх майнових прав та обов`язків «Управління торгівлі західного оперативного командування».

08 жовтня 2008 року були проведені публічні торги щодо продажу нерухомого майна, в ході яких право укладання договору купівлі-продажу об`єкта отримав ОСОБА_1 , що зафіксовано у протоколі № 1088-н.

24 жовтня 2008 року між Концерном «Військторгсервіс» і ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих на АДРЕСА_1 , площею 381,6 кв. м.

Згідно з пунктом 1.1 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24 жовтня 2008 року Концерн «Військторгсервіс» передав у власність ОСОБА_1 нежитлову будівлю загальною площею 381,6 кв. м на АДРЕСА_1 . Право власності на об`єкт нерухомості зареєстровано за ОСОБА_1 18 листопада 2008 року.

Рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради Хмельницької області від 20 листопада 2009 року дозволено ОСОБА_1 здійснити перепланування спірного нерухомого майна. У зв`язку з проведеним переплануванням ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно від 09 січня 2014 року, в якому відображено збільшення площі майна з 381,6 кв. м до 387,9 кв. м.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03 лютого 2014 року, у справі № 675/1498/13-ц частково задоволено позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах, Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа - Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Хмельницькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу і зобов`язання повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлове приміщення. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих на АДРЕСА_1 , який укладений 24 жовтня 2008 року між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 . У задоволенні вимог про зобов`язання повернути до державної власності нежитлове приміщення відмовлено у зв`язку з тим, що можливості застосування односторонньої реституції в цьому випадку цивільним законодавством України не передбачено. На думку суду, задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача повернути спірне майно у державну власність та неповернення при цьому сплачених ним коштів за недійсним правочином порушить баланс прав кожної із сторін оспорюваного правочину щодо наслідків його недійсності.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомо, що рішенням державного реєстратора від 27 серпня 2019 року (індексний номер рішення 48388395) на підставі рішення суду від 18 листопада 2013 року у справі № 675/1498/13-ц скасовано право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю загальною площею 381,6 кв. м, що на АДРЕСА_1 .

У поданих до суду заявах по суті справи ОСОБА_1 вказував, що він фактично продовжує користуватися приміщенням.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржена лише в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог, а тому переглядається Верховним Судом тільки в частині вирішення цих вимог.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова відповідає не повною мірою.

Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Концерну «Військторгсервіс»

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

В абзаці третьому частини третьої цієї статті міститься заборона здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Законом України «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який визначає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті зазначеного відсутність у Законі інших визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Законом України «Про прокуратуру» межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 204/6292/18 та від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 викладено правовий висновок, згідно з яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.

Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави, зокрема в особі Концерну «Військторгсервіс».

Згідно зі статутом Концерну «Військторгсервіс» він є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності, у формі концерну. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Оскільки Концерн «Військторгсервіс» не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» є безпідставним, а тому позовна заява, подана в інтересах зазначеного державного господарського об`єднання, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Щодо висновків судів по суті заявленого позову

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор, посилаючись на статті 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, просив усунути Міністерству оборони України перешкоди у користуванні нежитловою будівлею шляхом звільнення ОСОБА_1 цієї будівлі та передання її в повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс».

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Як встановили суди попередніх інстанцій, 10 липня 2001 року за Верховною Радою України/Шепетівським військовим торгом № 42 було оформлено право загальнодержавної власності на будівлю ательє, розташовану на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом, виданим виконавчим комітетом Ізяславської міської ради.

08 жовтня 2008 року були проведені публічні торги щодо продажу нерухомого майна, за результатом яких право укладання договору купівлі-продажу об`єкта отримав ОСОБА_1 , що зафіксовано у протоколі № 1088-н.

24 жовтня 2008 року між Концерном «Військторгсервіс» як правонаступником Шепетівського військового торгу № 42 та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих на АДРЕСА_1 , площею 381,6 кв. м.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03 лютого 2014 року, у справі № 675/1498/13-ц частково задоволено позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах, Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа - Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Хмельницькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу і зобов`язання повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлове приміщення. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих на АДРЕСА_1 , який укладений 24 жовтня 2008 року між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 . У задоволенні вимог про зобов`язання повернути до державної власності нежитлове приміщення відмовлено у зв`язку з тим, що можливості застосування односторонньої реституції в цьому випадку цивільним законодавством України не передбачено. При цьому суд вважав, що задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача повернути спірне майно у державну власність та неповернення при цьому сплачених ним коштів за недійсним правочином порушить баланс прав кожної із сторін оспорюваного правочину щодо наслідків його недійсності.

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тобто такий правочин не породжує переходу права власності до набувача (аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 910/1356/13).

Таким чином, судові рішення у справі № 675/1498/13-ц свідчать про те, що правочин, за яким відбулося вибуття права власності, суд визнав недійсним, а тому ОСОБА_1 не набув права власності на спірне нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 32, частиною першою статті 34 Закону України «Про власність», який був чинним на час видачі зазначеного свідоцтва про право загальнодержавної власності від 10 липня 2001 року, суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради України. Загальнодержавну (республіканську) власність складають: земля, майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, прикордонних і внутрішніх військ; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (частина друга статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Отже, держава є власником спірного військового майна, а Міністерство оборони України здійснює управління цим майном.

Враховуючи зазначене, правильним є висновок місцевого суду про задоволення первісного позову, оскільки прокурор у цій справі довів, що відповідач чинить державі перешкоди у користуванні спірним нежитловим приміщенням і це майно відповідно до Закону України «Про Збройні Сили України» підлягає поверненню належному користувачу - Концерну «Військторгсервіс».

Водночас безпідставним є посилання апеляційного суду про обрання прокурором неналежного/неефективного способу захисту порушеного права, оскільки позивач обрав належний спосіб захисту порушеного права про усунення перешкод в користуванні власністю та про повернення майна, який відповідає статтям 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та порушено норми процесуального права, оскаржувана постанова підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 7 445,00 грн, а тому ці витрати підлягають стягненню із ОСОБА_1 на її користь.

Керуючись статтями 257, 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону задовольнити частково.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2021 року в частині вирішення первісного позову, поданого прокурором в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс», скасувати, позов прокурора в цій частині залишити без розгляду.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2021 року в частині вирішення вимог первісного позову скасувати, рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року в частині вирішення зазначених вимог залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону 7 445 (сім тисяч чотириста сорок п`ять) грн 00 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов