Номер провадження: 22-ц/813/5490/22
Справа № 512/261/21
Головуючий у першій інстанції Бростовська Н.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, на рішення Савранського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Бростовської Н.О. 17 листопада 2021 року у м. Саврань Одеської області, -

встановила:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в загальному розмірі 88752,59 грн.

Рішенням Савранського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в загальному розмірі 88752,59 грн. (вісімдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят дві грн. п`ятдесят дев`ять коп.), та судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн.).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу укладення між сторонами договору купівлі-продажу. Натомість, ОСОБА_1 зазначає, що вона була впевнена, що відносини, які виникли між нею та відповідачем, були направлені виключно на укладення договору оренди землі. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду із даним позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.10.2013 року між позивач та відповідачем був укладений договір наступного змісту: «Я ОСОБА_1 отримала гроші в сумі 30 тисяч гривен від ОСОБА_2 за державний Акт серія ОД №012129».

Тобто в оплату вартості вказаної земельної ділянки відповідач отримала від позивача 30000 грн., що підтверджується розпискою.

Однак, на момент переді грошей та складання розписок - у 2013 році, діяли вимоги п.«б» ч.15 Розділу X. Перехідні Положення Земельного кодексу України, згідно яких заборонялась купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Також судом враховано, що згідно положень ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не дотримались вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України).

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач безпідставно, за нікчемним правочином, набула у власність 30000,00 грн., а тому у неї виник обов`язок повернути ці гроші позивачу.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що виконуючи свій обов`язок з повернення безпідставно отриманих грошових коштів, ОСОБА_3 29.03.2016 року повернула ОСОБА_2 500,00 грн., та 01.02.2019 року ще 500,00 грн., разом було повернуто 1000,00 грн. Дані обставини підтверджуються відповідними розписками позивача в отриманні грошових коштів від відповідача (а.с. відповідно 98, 98-зворот).

З огляду на викладене, суд вірно критично оцінив пояснення представника відповідача, що гроші відповідачем не отримувались та не повертались.

Що стосується доводів представника ОСОБА_1 про необхідність застосування позовної давності, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно ст.257 ЦК України. загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч.3 ст.261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що оскільки виконання нікчемного правочину почалось 02.10.2013 року (дата отримання відповідачем грошей, а.с.6), то саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності.

Між тим, як вже було встановлено вище, відповідач 29.03.2016 року повернула позивачу 500,00 грн., та 01.02.2019 року ще 500,00 грн., що підтверджується відповідними розписками (а.с.98, 98-зворот).

Оскільки кожний зі вказаних платежів відбувся у межах трьохрічного строку позовної давності, то кожен з цих платежів перериває перебіг позовної давності, тому, після кожної з оплат перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, станом на дату звернення до суду строк позовної давності не закінчився.

Судом також відхилено доводи представника відповідача про те, що оскільки позивач подав суду розписки після того, як було надано його відзив, то ці розписки є недопустимим доказом. Судом звернуто увагу, що у позовній заяві прямо було вказано, що відповідач добровільно повернула позивачу 1000,00 грн. з точними вказівками дат та сум повернення, що було згодом підтверджено наданими суду розписками. Вказані суми були виключені позивачем з суми основного боргу. Крім того, представник позивача заявив клопотання про дозвіл надати додаткові докази, обґрунтувавши це клопотання тим, що ці докази не стосувались, на його думку, сум, що стягуються, але, з огляду на заяву про застосування строку позовної давності, виникли нові обставини, які потребують спростування, що є поважною причиною для надання додаткових доказів. Суд дозволив позивачу надати додаткові докази, що прямо передбачено ч.5 ст.83 ЦПК України.

Щодо правових наслідків неналежного виконання відповідачем обов`язку з повернення безпідставно отриманих грошей (ч.1 ст.1212 ЦК України), то судом зазначено, що це має своїм наслідком застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України, згідно яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З цього приводу, у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі №910/11965/16 був зроблений правовий висновок, відповідно до якого, дія ст.625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст.1212 ЦК України. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три проценти річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі №910/22034/15, від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17, від 16.05.2018 року у справі №14-16цс18.

Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч.2 ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (така правова позиція викладена також Верховним Судом України у справі №910/17078/15 (3-610гс16), а також Верховним Судом у постанові від 15.03.2018 року у справі №910/9978/15.

Відповідно до розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції, наданому позивачем, сума боргу з врахуванням індексу інфляції становить 82228,78грн. (а.с.8), а згідно розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми, нараховані проценти складають 6523,81 грн. (а.с.9).

Таким чином, як вірно зазначено у оскаржуваному рішенні суду, загальна сума стягнення становить 88752,59 грн. (82228,78 грн. + 6523,81 грн.).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, судом першої інстанції враховано, що у матеріалах справи наявний лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, а тому суд, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, стягнув з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 908,00грн..

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу укладення між сторонами договору купівлі-продажу. Натомість, апелянт була впевнена, що відносини, які виникли між нею та відповідачем, були направлені виключно на укладення договору оренди землі.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що чинними нормами ЦК та Закону України «Про оренду землі», що діяли на момент складання 02.10.2013 року розписки між позивачем та відповідачем, було передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення договору оренди землі. Укладання такого договору шляхом передачі правовстановлюючих документів позивачу, на що посилається представник ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, законом не передбачено.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що даному випадку апелянтом не доведено укладення між сторонами договору оренди земельної ділянки, не додано до позовної заяви оригіналу або копії такого договору для встановлення судом його дійсного змісту та достовірності.

Натомість, наявними у матеріалах справи встановлений факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу належної відповідачу земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_2 надав суду належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення в простій письмовій формі між сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки, та передачі згідно цього договору відповідачу грошових коштів у сумі 30000 грн., які позивач вимагає повернути, як безпідставно отримані кошти.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Савранського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Савранського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе