Справа № 453/560/21
Провадження № 2/456/308/2022
РІШЕННЯ
іменем України

22 березня 2022 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Яніва Н. М. ,

з участю секретаря Сунак Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Стрий цивільну справу за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позицій сторін.

Позивач звернувся до суду з позовом згідно якого просить суд виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кімнати АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення та стягнути судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що відповідач будучи працівником Збройних Сил України 07.09.2017 отримав спеціальний ордер № 129 на жилу площу у гуртожитку. Зокрема начальником КЕВ м. Мукачева за результатами розгляду звернення первинної профспілкової організації відповідачу було надано право на зайняття кімнати № 1 у будівлі за адресою АДРЕСА_2 . Статус гуртожитку вказаному житлу присвоєно рішенням виконавчого комітету Козівської сільської ради Сколівського району Львівської області №27 від 21.05.2013. Однак з невідомих причин з моменту отримання ордеру і поданий час відповідач не зареєструвався у отриманому відомчому житлі. При цьому ордер був дійсний для вселення та проведення реєстрації за місцем проживання упродовж 30 днів з дати його отримання. Станом на даний час він є недійсним.

Відповідач проживає за адресою АДРЕСА_3 де й зареєстрований з 29.12.1988. Тому відповідач хоча і перебуває у трудових відносинах з позивачем, однак має житло та проживає у м.Стрию, а тому безпідставно утримує кімнату у гуртожитку, чим порушує права та законні інтереси військовослужбовців і працівників ЗСУ, які проходять службу та проживають у межах Навчально -спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», де й знаходиться гуртожиток та відповідно не можуть реалізувати своє право на забезпечення жилими приміщеннями. У добровільному порядку відповідач не звільняє спірне житло, а тому керуючись ст. 109, 132 ЖК УРРС просить позов задоволити.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 серпня 2021 року головуючим суддею у справі визначено суддю Янів Н.М. /а.с. 37/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 серпня 2021 позовну заяву квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 13.09.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі. /а.с. 38/.

13.09.2021 ухвалою суду справа призначено до судового розгляду по суті на 22.10.2021/а.с.50/

22.10.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 18.11.2021/а.с.54/

18.11.2021 ухвалою суду справа відкладена у зв`язку з неявкою сторін на 10.12.2021/а.с.68/

10.12.2021 справу відкладено на 17.12.2021, надано строк для врегулювання спору у добровільному порядку за клопотанням представника позивача /а.с. 71/

17.12.2021 справу відкладено на 28.01.2022 у зв`язку з неявкою представника позивача /а.с.74/

28.01.2022 оголошено перерву до 25.02.2022 /а.с.77/

25.02.2022 ухвалою суду справа відкладена у зв`язку з неявкою сторін на 22.03.2022/а.с.68/

Розгляд справи по суті відбувся 22.03.2022.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

Представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника КЕВ м. Львова.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду, про причину неявки суд не повідомив. У попередньому судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні вказавши, що на даний момент часу працює на посаді електромонтера у КЕВ м. Львова. Вселився у спірне житло НОМЕР_1 . З того часу увесь час проживає у такому та сплачує комунальні послуги. Іншого житла не має. У 2017 йому видано ордер на вселення, але він не встиг у місячний термін зареєструвати місце проживання у вказаному житлі.

Окрім цього, відповідач подав відзив на позовну заяву. Зокрема в обґрунтування заявлених заперечень у відзиві покликався на те, що він дійсно на підставі спеціального ордеру № 129 від 07.09.2017 проживає у кімнаті гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 є працівником Збройних Сил України та виконує свої трудові обов`язки безпосередньо на території Навчально спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», що знаходиться у с. Тисовець, Стрийського району. Квартира за адресою АДРЕСА_3 , де він зареєстрований розташована на значній відставні, близько 70 км. від місця його роботи. Окрім цього, він не є власником вказаної квартири, чи власником іншого житла.

Вважає, що зайняття ним житла відбулось на законних підставах, у вказаній квартирі він проживає одразу після отримання зазначеного ордеру, що також стверджується і тим, що ним регулярно сплачуються комунальні платежі за користування житлом. Твердження позивача, що ордер на даний час є недійсним не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки такий у силу ст.59ЖК у судовому порядку недійсним не визнавався.

На підставі вищенаведеного вважає, що вимоги позивача про виселення з житла є безпідставними та суперечать вимогам ст. 132 ЖК УРСР, у зв`язку з чим у задоволенні таких слід відмовити.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши відсутність з боку сторін заяв про врегулювання спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Козівської сільської ради Сколівського району Львівської області №27 від 21.05.2013, відповідно до клопотання начальника КЕВ м. Мукачево М.В. Федчик № 128 від 19.04.2013 та з метою упорядкування питання щодо розподілу та використання житлових приміщень за призначенням у житловому будинку АДРЕСА_2 на території НСБ ЗВС «Тисовець» виконкомом вирішено надати статус житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_2 , який знаходиться на території Навчально - спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» у с. Тисовець Сколівського рацону Львівської області, зокрема житловому приміщенню за № 1 надати статус гуртожитку./а.с.3/

Житловий будинок АДРЕСА_2 , який знаходиться на території Навчально - спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» у с. Тисовець Сколівського району Львівської області перебуває на балансі КЕВ м. Львова, що стверджується копією інвентарної картки №1317 обліку основних засобів./а.с.11/

У відповідності до копії корінця спеціального ордеру на жилу площу у гуртожитку № 129 серії ПЖ виданого 07.09.2017 КЕВ Мукачево вбачається, що такий виданий ОСОБА_1 , який проходить військову службу у КЕВ м. Мукачева на право зайняття з сімєю з 1 осіб по АДРЕСА_1 розміром 18,52 кв.м., спеціальний ордер видано на підставі рішення № 264 від 26.07.20217 за клопотанням командира військової частини звернення первинної профорганізації КЕЧ м. Мукачева./а.с.4/

Також судом встановлено, що у відповідності до витягу з наказу начальника квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова №168 від 27.11.2020 Чудийовича переведено за його згодою з 01.12.2020 на вакантну посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду (в/м №35 НСБ ЗВС с. Тисовець) району електричних мереж квартирно експлуатаційного відділу м. Львова з посадовим окладом 3026 грн. на місяць, доплатою 8% за шкідливі та важкі умови праці, доплатою 25 % за проживання, працює на території гірського населеного пункту./а.с.12/

Згідно відповіді Козівської сільської ради №399/02-18 від 10.12.2020, адресованої начальнику навчально спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», листа №1211 від 19.11.2020 начальника Навчально - спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», ОСОБА_1 не перебуває на реєстраційному обліку у с. Тисовець Козівської сільської ради./а.с.7-8/

У відповідності до довідки Житлово - будівельного кооперативу «Кристал» № 1312 від 25.01.2021 вбачається, що ОСОБА_1 , 1956 р.н., проживає за адресою АДРЕСА_3 та зареєстрований з 29.12.1988 р. Власником даної квартири не являється. /а.с.9/

Окрім цього у відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у ОСОБА_1 відсутнє майно, яке б належало йому на праві власності /а.с.73/

Також у матеріалах справи містяться копії квитанцій до прибутково касового ордеру про оплату ОСОБА_1 . квартплати за житло у НСБ ЗВС «Тисовець»./а.с.45-48/

При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, норми Житлового кодексу УРСР (надалі - ЖК), Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», постанова Кабінету Міністрів України №498 від 20.06.2018 «Про затвердження примірного положення про користування гуртожитками» (надалі - Положення)

Так, відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Статтею 127 ЖК передбачено що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.(ч. 1 ст. 128 ЖК)

Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

У відповідності до ст. 129 ЖК на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Примірне положення про користування гуртожитками затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій з громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства.(ст.131 ЖК)

Згідно п. 6 Положення на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера.

Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку.

Виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу (п. 17 Положення)

Стаття 132 ЖК передбачено порядок виселення з гуртожитку, зокрема сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим ч.2 ст.114 цього Кодексу.

Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяють також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Згідно ст. 125 ЖК без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст.124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової

служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. (ст. 59 ЖК)

Згідно пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. Якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст.132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст.125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Так, житло є невід`ємною складовою особистого життя людини, яка має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його.

Саме тому міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

З огляду на приписи ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд враховує норми ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі- Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ( рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві», тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути співмірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-181 цс18 (справа № 653/1096/16-ц).

Відповідно до Цивільного кодексу України власник має право на усунення будь-яких порушень своїх прав будь-яким прийнятним шляхом.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідач ОСОБА_1 працює у КЕВ м. Львова на посаді електромонтера безпосередньо на території Навчально спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» у с. Тисовець, Стрийського району.

Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що з моменту отримання ордеру на вселення відповідач не зареєструвався у житлі, проживає та зареєстрований у м. Стрию, а тому безпідставно утримує кімнату у гуртожитку, чим порушує права та законні інтереси військовослужбовців і працівників Збройних сил України, які проходять службу та проживають у межах Навчально - спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець».

Водночас, відповідач, заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що вселився у спірне житло- кімнату № 1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 законно, на підставі спеціального ордеру, проживає у даному житлі, оплачує плату за житло та продовжує працювати електромонтером на території Навчально спортивної бази зимніх видів спорту «Тисовець», тобто безпосередньо за місцем знаходження житла. Власником будь якого житла, у тому числі квартири у м. Стрию, де на даний час зареєстрований він не являється. Також вважає, що твердження позивача про те, що ордер є недійсним не відповідають вимогам закону, оскільки такий у судовому засіданні не визнавався не дійсним. Окрім цього у ордері не вказано термін його дії.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи сторони позивача помилковими, а аргументи сторони відповідача належним чином обґрунтованими та мотивованими.

Так, ключовим при вирішенні спору між сторонами є визначення наявності правової підстави зайняття відповідачем спірного жилого приміщення та наявність чи відсутність підстав передбачених законом для виселення з гуртожитку без надання іншого житла.
Суд критично оцінює доводи представника позивача стосовно того, що у зв`язку з не реєстрацією відповідача у гуртожитку та не проживанням такого у вказаному житлі він підлягає виселенню без надання іншого житла. Системний аналіз норм ст. ст. 127, 125, 129,132 ЖК дозволяє дійти висновку, що відсутність реєстрації у гуртожитку куди особа вселилась на законних підставах, не може бути законною підставою для її виселення з вказаного житлового приміщення. Окрім цього, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач не проживає у спірному житлі.

Твердження позивача про те, що ордер для вселення і проведення реєстрації за місцем проживання був дійсним упродовж 30 днів, є голослівними, оскільки на підтвердження даного факту не надано жодного доказу, а долучена копія корінця спеціального ордеру на жилу площу у гуртожитку №129 від 07.09.2017 такої вимоги не містить.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що ОСОБА_1 є працівником КЕВ м Львова, на балансі якого перебуває будинок у якому знаходиться спірне житло, трудові відносини з таким не припинено, та такий вселився у спірне жиле приміщення кімнату у гуртожитку на законних підставах - виданому ордері, постійно проживає там, сплачує плату за житло, заборгованості не має, що не заперечувалось представником позивача.

Відповідач іншого житла на праві власності не має, що стверджується долученою інформаційною довідкою з реєстру речових прав, тому є підстави стверджувати, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Окрім того, позивачем не надано суду доказів, що відповідач може бути забезпечений житлом за місцем своєї реєстрації.

Разом з тим, позивач ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні не уточнив відповідну норму, яка надає право виселити особу з помешкання, на яке особа має законне право, без надання іншого помешкання. Посилання на загальні норми права не можуть бути взяти судом до уваги, оскільки в даному випадку порушують і права особи на житло, і загальні норми і національного, міжнародного права щодо дотримання судом балансу прав сторін, про що вказувалось вище. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Інших доказів позивачем не подано, не заявлено клопотань про їх витребування, не повідомлено про причини неможливості подати такі докази, зважаючи на те, що суд розглядає справи лише на тих доказах, що подають сторонами, а у разі складнощів в отримання доказів сторони мають право заявити клопотання про їх витребування.
Також суд не приймає до уваги письмові покази свідка ОСОБА_3 , скеровані на адресу суду листом, оскільки порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено. Зокрема, у стст.9093 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичних осіб суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.
Щодо судових витрат.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволені позовних вимог повністю, слід відмовити у вимозі про стягнення з відповідача судових витрат.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволені позову квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 25 березня 2022 року.

Головуючий суддя Н. М. Янів