Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2022 р.

м. Київ

справа № 755/5820/22

провадження № 2/755/4687/22

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення,-

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить вселити її до квартири АДРЕСА_1 , виселити відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та відшкодувати судовий збір, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після смерті якої за ст. 1266 ЦК України за правом представлення спадкоємицею Ѕ частини майна стала її правнука позивач ОСОБА_1 . Факт родинних відносин між померлою ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 було встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2007 року. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я позивача ОСОБА_1 було видано 24.10.2008 року, коли позивачу було 11 років. Спадкове майно, на яке у вказаній частці видано свідоцтво, складається з ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , тобто свідоцтво про право на спадщину за законом видано на 3/8 частини квартири, та на 3/8 частини квартири 19.10.2006 року видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 12.02.2020 року позивач зареєструвалась за адресою спірної квартири. З часу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом минуло 13 років, у 2015 році позивач набула повноліття, але не може користуватись спадковим майном та потрапити до квартири. Позивач двічі зверталась листами до іншого спадкоємця ОСОБА_6 , але відповіді не отримала. Позивачу лише відомо, що у ОСОБА_6 є дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_7 . У лютому 2020 року позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , родичі померлого приховали цей факт. У позивача немає ключів від спадкової квартири, а спадкоємці ОСОБА_6 , відповідачі по справі, перешкоджають позивачу користуватись власним майном, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач ОСОБА_2 скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 03 серпня 2022 року строк, відповідно до якого проти позову заперечила в повному обсязі, вказуючи на його необ`єктивність та безпідставність з огляду на те, що відповідач є співвласником 5/8 частин спірної квартири, тому володіє квартирою правомірно, що спростовує твердження позивача про обов`язок виселення відповідача з квартири; а також відповідачем зауважено, що з її боку не вчинялись дії щодо перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою та позивач не зверталась до неї з приводу вселення до спірної квартири. (а.с. 47-52)

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду заяву про заперечення проти позову в повному обсязі. (а.с. 59)

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 47 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Таке рішення відповідає передбаченій ч. 6 ст. 4 Цивільного кодексу України вимозі до актів цивільного законодавства про дотримання принципу однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України і означає, що де б не проживав власник і де б не знаходилося його майно, він володіє усією сукупністю прав володіння, користування та розпоряджання цим майном на однакових засадах, визначених Конституцією України та Цивільним кодексом України.

Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2007 року у справі № 2-л-133/1/2007 встановлено факт родинних відносин, а саме: що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є правнучкою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 27)

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24.10.2008 року, державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, на підставі статті 1266 ЦК України правнука спадкодавця ОСОБА_5 - ОСОБА_1 від спадкового майна, яке складає ѕ частин трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , успадкувала 3/8 частини квартири. Батько спадкоємиці (внук померлої) ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . На 3/8 частини квартири 19.10.2006 року видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 (а.с. 28)

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09.08.2018 року, державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, на підставі статті 1261 ЦК України 5/8 часток квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 успадкувала його дружина ОСОБА_2 . (а.с. 55, 56)

Згідно Листа Дніпровського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28.02.2020 року № 410/20.6-20, Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено актовий запис про смерть ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , від 09.01.2018 року № 710. (а.с. 35)

Листом Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві НП України від 25.02.2020 року № 2709/125/50/03.2020, повідомлено ОСОБА_9 про те, що її заява по факту неправомірних дій на її думку, що мали місце 14.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована та розглянута. Встановлено, що відомості, які б вказували на вчинення кримінального правопорушення, відсутні. Повідомлено, що в даній події наявні цивільно-правові відносини. (а.с. 34)

За даними Довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією з 12.03.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 33)

Рішенням про державну реєстрацію прав від 24.03.2021 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.03.2021 року. (а.с. 37)

За нормою частини другої ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав.

Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення/вселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 653/1096/16)

Як убачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є усунення перешкод відповідачами у здійснення права власності позивача, шляхом її вселення до спірної квартири та виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , 3/8 частини якої належить позивачу на праві власності, оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачем її права власності.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Аналізуючи наявні у справі докази, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для захисту права власності позивача, шляхом її вселення до квартири АДРЕСА_1 , у заявлений позивачем спосіб.

Так, суд не піддає сумніву факт права власності позивача на 3/8 частини спірної квартири та її права вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Однак в матеріалах справи відсутні докази того, що саме відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні належним позивачу майном, тобто відсутні докази того, що відповідачі є суб`єктами даного спору.

Крім того, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд визнає необґрунтованою вимогу позивача про виселення відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували речове право відповідачів на спірну квартиру, та в матеріалах справи наявні належні правовстановлюючі документи про належність відповідачу ОСОБА_2 права власності на 5/8 частин квартири, що свідчить про правомірність відповідача ОСОБА_2 на здійснення права користування квартирою у спосіб, встановлений законом, зокрема, права на проживання в спірній квартирі, за відсутності в матеріалах справи доказів позбавлення відповідача такого права.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають в повному обсязі.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 16, 311, 316, 317, 319, 321, 328, 368, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 08 вересня 2022 року.

Суддя: В.І. Галаган