Номер провадження: 22-ц/813/2967/22
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 липня 2012 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2012 року Публічне акціонерне товариство АТ «Порто-Франко» звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Просив стягнути солідарно суму боргу за кредитним договором від 17.10.2006 року в розмірі 17425,47 доларів США, у гривнях за офіційним курсом НБУ, а також судові витрати, що складаються з судового збору у сумі 1391,54 гривень, посилаючись на те, що згідно з кредитним договором АКБ «Порто-Франко» надав ОСОБА_2 кредит на поточні потреби в сумі 5000,0 доларів США строком на один рік із сплатою 18 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «Порто-Франко» та ОСОБА_1 укладений договір поруки, відповідно до якого, останній взяв на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 АКБ «Порто-Франко» повністю та в строки виконав свої зобов`язання за кредитним договором, втім, відповідачі не виконали умови договорів, не здійснювали погашення кредиту та не сплачували відсотки за користування кредитом (а.с.2-3).

31 липня 2012 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» заборгованість за кредитним договором № 2968/1-06 від 17.10.2006 року в сумі 17425,47 (сімнадцять тисяч чотириста двадцять п`ять) доларів США 47 центів. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» судові витрати у сумі 1391,54 гривень за сплачений судовий збір (а.с.34-35).

23 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про скасування заочного рішення від 31 липня 2012 року (а.с.73-78).

24 лютого 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні заяви відповідача - ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2012 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с.100-104).

31 березня 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 липня 2012 року. Апелянт вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишились деякі обставини справи, зокрема те, що копія вимоги від 14 березня 2007 року апелянт не отримував та на адресу, зазначену у договорі поруки не надходила. Також, апелянт наголошує, що кредитор до нього ніколи не звертався, ані щодо порушень здійснення чергових платежів за кредитним договором, ані щодо дострокового погашення кредиту. .Як вказує апелянт, кредитор звернувся до суду лише 19.06.2012 року, через п`ять років з моменту свого порушеного права, що, на думку апелянта, виключає можливість задоволення позовних вимог через припинення поруки 25.09.2007 року. Апелянт наголошує, що банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителя, а зі збігом вказано строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. Тому, апелянт просить суд заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 липня 2012 року скасувати частково, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Порто-Франко» грошової суми, стягнути з ПАТ АБ «Порто-Франко» на користь ОСОБА_1 судові витрати (а.с.108-114).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване заочне рішення суд першої інстанції виходив з того, що позичальником не виконані умови п.3.7, 3.8 зазначеного договору, відповідно до яких він зобов`язаний щомісячно з 1-го до 10 числа кожного місяця сплачувати відсотки за користування кредитними коштами та згідно п.1.1 не пізніше 16.10.2007 року, втім, ОСОБА_2 погашення заборгованості не здійснювалося. Також, суд керувався тим, що згідно до п.1.1 договору поруки №17-10-2006/23 від 17.10.2006 року ОСОБА_1 , зобов`язався перед позивачем у повному обсязі відповідати за своєчасне виконання ОСОБА_2 зобов`язань, що випливають з укладеного між сторонами кредитного договору №2968/1-06 від 17.10.2006 року. Тому суд вирішив частково задовольнити позовні вимоги.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості з поручителя з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.10.2006 року між АКБ «ПОРТО-ФРАНКО» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №2968/1-06 відповідно до якого банк прийняв на себе зобов`язання по видачі кредиту у сумі 5000 доларів США зі сплатою 18% річних строком з 17.10.2006 року по 16.10.2007 року, а ОСОБА_2 прийняла на себе зобов`язання своєчасного повернення банку всієї суми кредиту, відсотків та можливих штрафних санкцій у розмірах, строки і на умовах визначених кредитним договором.

Відповідно до договору поруки №17-10-2006/23 від 17.10.2006 року ОСОБА_1 прийняв на себе зобов`язання відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем було надіслано на адреси відповідачів вимогу про дострокове погашення кредиту. Вказані вимоги отримані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17 березня 2007 року та 22 березня 2007 року відповідно.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем було надіслано на адреси відповідачів вимогу про дострокове погашення кредиту. Вказані вимоги отримані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17 березня 2007 року та 22 березня 2007 року відповідно.

Погоджуючись із доводами апеляційної скарги щодо строку звернення з позовом до ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначає наступне.

Як викладено у висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Згідно із ч.4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Як вбачається із відомостей, наданих позивачем, письмова вимога була отримана ОСОБА_2 17.03.2007 року, на виконання вимоги банк відвів семиденний строк, а тому, строк дострокового погашення заборгованості сплив 25.03.2007 року і саме з наступного дня починається шестимісячний строк для звернення кредитора з позовом до поручителя. При цьому сам факт неотримання відповідної вимоги з точки зору спливу строку на звернення до суду з позовом до поручителя значення не має (див. наприклад, постанову ВС від 16 серпня 2019 року по справі № 754/882/15-ц/ провадження № 61-28980 св 18).

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом і пені, банк відповідно до статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, зазначено, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови та строк дії кредитного договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 грудня 2015 року у справі № 6-1707цс15, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за ним та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов.

В свою чергу, Одеський апеляційний суд звертає увагу на те, що до суду з вимогою при видачу наказу позивач звернувся поза межами 6 місячного строку (лише в квітні 2009 року, а.с. 12-13). Так само, позивач звернувся із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості лише 19.06.2012 року, тобто фактично через п`ять років з моменту свого порушеного права, шо на думку апеляційного суду, виключає можливість задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 .

Крім того, дослідивши матеріали справи, Одеський апеляційний суд звертає увагу на те, що надана копія вимоги про дострокове погашення кредиту, яка як стверджує позивач, була направлена на адресу ОСОБА_1 , містить адресу - АДРЕСА_1 ), в той час коли договір поруки містить адресу ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 . Також, апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що при поданні позову позивачем вказано адресу ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 . Відомостей, які б свідчили про зміну місця проживання ОСОБА_1 матеріали справи не містять, крім того, судом першої інстанції не було надіслано запит щодо місця реєстрації/проживання ОСОБА_1 до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, в той час як щодо ОСОБА_2 такий запит було надіслано. З огляду на вказане, Одеський апеляційний суд приходить до висновку про відсутність беззаперечних доказів направлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту та отримання такої вимоги ОСОБА_1 . Отже, суд першої інстанції залишив поза увагою обставину, що момент виконання зобов`язання було змінено шляхом надіслання вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості, а 6 місячний строк на звернення до суду встановлений законом було пропущено, порука припинилася та дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості з поручителя.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та постановляє в скасованій частині нове рішення, яким відмовляє в задовольняє позовних вимог до поручителя ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2012 року в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 скасувати, в скасованій частині постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариство Акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО» до ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

25.03.2022 року м. Одеса