Справа № 143/970/21
Провадження № 22-ц/801/1307/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 рокуСправа № 143/970/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Голоти Л. О.,

з участю секретаря судового засідання: Олійник Г. Є.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницького обласного управління,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Куцим Ростиславом Андрійовичем на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 10 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Бойка А. В., в залі суду,

встановив:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

Позовна заява обґрунтована тим, що сторони з 04 листопада 2000 року по 14 травня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 14 травня 2020 року. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В позові зазначено, що за час перебування у шлюбі сторони набули майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та присадибну ділянку за кадастровим номером 052341000:00:017:0053, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 , що зареєстровані на відповідача.

Вищевикладене стало підставою для звернення в суд з позовом, у якому ОСОБА_1 просила визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та присадибну ділянку за кадастровим номером 052341000:00:017:0053, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках, а також визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та присадибну ділянку з кадастровим номером 052341000:00:017:0053, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 .

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 10 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, оскільки спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і присадибна ділянка вже є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимоги щодо визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і присадибної ділянки, свій висновок обґрунтував тим, що остання надала нотаріально посвідчену згоду на передачу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя в іпотеку, а відтак неможливе визнання права власності на частку цього майна до повного виконання договірних зобов`язань за іпотечним договором.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення порушує права позивачки, визначені ст.ст. 60, 61, 69 СК України та ст. 368 ЦК України.

Впродовж встановленого апеляційним судом строку, представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній обставини.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували та надали відповідні пояснення.

Представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 04 листопада 2000 року по 14 травня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 14 травня 2020 року (справа № 143/381/20) (а.с. 9).

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12, 13).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :00:017:0053, площею 0,1 га (а.с. 5-6).

Сторонами у справі не заперечується, що спірне майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельна ділянка належать їм на справі спільної сумісної власності.

16 червня 2021 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було укладено договір про споживчий кредит №23246.

Також, 16 червня 2021 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобов`язання передав в іпотеку належні йому на праві власності земельну ділянку (кадастровий номер :00:017:0533, площею 0,1 га), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на ній житловий будинок з господарський будівлями та спорудами (а.с. 29-37).

Відповідно до п. 6.4.13. Іпотечного договору ОСОБА_1 , яка разом з ОСОБА_2 є співвласником предмету іпотеки, згодна на укладення цього договору, його умовами та передачею предмета іпотеки на умовах цього договору в якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується письмовою заявою про таку згоду від 16 червня 2021 року, посвідчену Погребищенською державної нотаріальною конторою за реєстровим № 1-1078 (а.с. 33 зворот).

У заявленому позові ОСОБА_1 просила визнати вказані житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку спільною сумісною власністю її ОСОБА_2 в рівних частках, а також визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного майна.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України та частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка за кадастровим номером 052341000:00:017:0053, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 були придбані позивачем та відповідачем за час перебування в шлюбі і останнім не заперечується той факт, що спірне майно належить йому та позивачу на праві спільної сумісної власності.

За таких обставин, вказане майно підпадає під визначення об`єкту права спільної сумісної власності подружжя і встановлення такого факту не суперечить вимогам законодавства.

Під час вирішення даної справи суд апеляційної інстанції зважає на вищезазначені вимоги закону, з урахуванням чого дійшов висновку про необхідність визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки за кадастровим номером 052341000:00:017:0053, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках.

Саме такий поділ майна з урахуванням наведених вище норм права та встановлених у справі обставин, відповідає критеріям законності та справедливості.

Відтак, у даному випадку висновок суду першої інстанції про юридичну недоцільність заявлених позивачем вимог щодо визнання будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю в рівних частках, є безпідставним та суперечить з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Крім того, колегія суддів наголошує, що у разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, а згода щодо сплати/отримання компенсації відсутня, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

З огляду на зазначене, твердження суду першої інстанції про те, що не може власність мати статус спільної сумісної, якщо визначені частки не відповідає дійсності, оскільки такий спосіб вирішення майнових спорів подружжя, як визначення частки у спільному майні, хоча і не є поділом майна в натурі у розумінні статті 71 СК, але не суперечить нормам сімейного законодавства та є самостійним способом захисту майнових прав подружжя.

Що стосується іпотечного майна, то відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини, що виникають із іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Водночас положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 640/12604/16-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 753/4368/13-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 2-4481/08, від 04 листопада 2020 року у справі № 304/260/19, від 03 червня 2020 року у справі № 201/6412/17, від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц.

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №668/9978/15-ц Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини у цій справі свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 139/730/19.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про неможливість визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку до повного виконання договірних зобов`язань, між ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України», є передчасним, оскільки перебування нерухомості в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав іпотекодержателя.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог, визнання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки за кадастровим номером :00:017:0053, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю учасників справи, та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :00:017:0053, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведені обставини, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 10 червня 2022 року скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у справі, що розглядається позов та апеляційну скаргу задоволено, тому в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 11 656,25 грн, з яких 4 662,50 грн судовий збір за подання позовної заяви та 6 993,75 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Куцим Ростиславом Андрійовичем задовольнити.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 10 червня 2022 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку за кадастровим номером :00:017:0053, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :00:017:0053, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 11 656,25 грн, з яких 4 662,50 грн судовий збір за подання позовної заяви та 6 993,75 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

Л. О. Голота