Провадження №2/524/1417/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2022 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 з вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Зазначив, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 13.04.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріально контори Васильченко О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 1-1379.

Вказав, що у цій квартирі зареєстровані колишня дружина - ОСОБА_3 , син - ОСОБА_2 , та неповнолітня дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але вiдповiдачi та неповнолітня дочка фактично не проживають у спірній квартирі з жовтня 2018 року по теперiшнiй час, їх особистих речей також у квартирі немає. Участі в утриманні житла не приймають (комунальні послуги не оплачують, не несуть будь-яких матеріальних витрат по проведенню ремонтних робіт), кореспонденцію за даною адресою не отримують, та взагалi житловим приміщенням не користуються.

Просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітню - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Ухвалою судді від 28 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 30 березня 2022 року постановлено провести заочний розгляд справи.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув, позов підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував, про що надав письмову заяву.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у судове засідання не прибули повторно, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позов не подавали.

Представники третіх осіб - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, - ТОВ «Житлорембудсервіс», у судове засідання не прибули, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно ст. 391 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

За положеннями ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Судом достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 областіналежить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 13.04.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріально контори Васильченко О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 1-1379.

Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується вiдмiткою на звороті правовстановлюючого документу, проставленою 21.06.1993 року Управлінням житлово-комунального господарства державної адміністрації Кременчук у Полтавській області у реєстровій книзі № 61 за реєстровим записом 8949.

У зазначеній квартирі є зареєстрованими відповідачі: - ОСОБА_3 , яка є колишньою дружиною позивача, а також його син ОСОБА_2 та неповнолітня дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що пiдтверджується довiдкою № 552/36 вiд 25.11.2021 року, виданою ТОВ «Житлорембудсервіс».

Як зазначено в позовній заяві та вбачається з матеріалів справи, неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановленому порядку були зареєстровані за місцем проживання батька - ОСОБА_1 , проте у зв`язку з розірванням шлюбу, що постає з рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01.03.2019 року (а.с. 10), відповідач ОСОБА_3 змінила місце фактичного проживання.

Вiдповiдно до акту про непроживання вiд 25.11.2021 року, складеного - ТОВ «Житлорембудсервіс», за підписами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вбачається, що вiдповiдачi, не проживають у спірній квартирі з жовтня 2018 року по теперiшнiй час.

Окремий письмовий договір між сторонами у справі про встановлення сервітуту, конкретний порядок житлом не укладався.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не надали суду належних та допустимих доказів на спростування позову.

Щодо позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2, 6 ст. 29 ЦК України Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня або малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Неповнолітня дитина не може абсолютно самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може остаточно реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку дитина до свого повноліття не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Таким чином суд вважає, що законних підстав для визнання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі на даний час немає.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно визнати такими, що втратили право користування спірним житловим приміщення оскільки не проживають у вказаному житловому приміщенні більше одного року.

Суд також врахував правовий висновок ВССУ викладений в ухвалі від 09 листопада 2017 року за № 598/1718/16-ц та правову позицію ВСУ у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Зокрема, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що позивач не ставив вимогу та не наполягав на стягненні з відповідачів на його користь коштів у повернення сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 391, 405, 406 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 137, 141, 142, 258, 264, 265, 273, 280-282, 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП суду невідомий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

-ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 (у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Треті особи:

-виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, , місцезнаходження: Полтавська область, м. Кременчук, площа Перемоги, буд. № 2;

-ТОВ «Житлорембудсервіс», , місцерозташування за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Небесної Сотні, буд. № 32.

Повний текст заочного рішення виготовлено 30 березня 2022 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня розгляду заяви про перегляд заочного рішення у разі його нескасування. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: