ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5758/22 Справа № 211/1317/22 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/1317/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 травня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - АТ «Українська залізниця») про стягнення частини заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнення.

В обґрунтування позову зазначив, що позивач ОСОБА_1 з 04.08.2003 року працював на посаді машиніста електровоза у Криворізькому локомотивному депо (ТЧ-2 Кривий Ріг), 05.11.2014 року переведений на посаду машиніста тепловоза, а 27.04.2021 року звільнений із займаної посади в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

З 14.12.2017 року по 27.01.2018 року, з 11.12.2018 року по 24.01.2019 року, з 18.05.2019 року по 22.06.2019 року та з 01.03.2020 року по 25.03.2020 року позивачеві надавалась щорічна графікова тарифна відпустка. З цього приводу він звертався, кожного разу при наданні відпустки, з особистою заявою до керівника з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, матеріальна допомога була йому надана: у 2017 році - 2 699,82 грн., у 2018 році - 2 709,58 грн., у 2019 році - 2 714,46 грн. та у 2020 році - 2 995,12 грн.

22.06.2021 року року та 01.07.2021 року позивач звертався до відповідача за проведення повного розрахунку зі звільненим працівником.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.10.2021 року з АТ «Українська залізниця» стягнуто на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2020 рік в сумі 5673,02 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2022 року, яка набрала законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 28.04.2021 року по 18.10.2021 рік, включно в сумі 15000,00 грн.

24.01.2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення повного розрахунку зі звільненим працівником та виконання відповідного рішення суду.

Разом з тим, роботодавець ігнорує його заяви щодо проведення повного розрахунку та, в порушення ст. 117 КЗпП України, не виплачує йому середній заробіток за час затримки розрахунку з 19.10.2021 року по 16.02.2022 року.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток в сумі 134 089,78 гривень за час затримки розрахунку при звільенні, за період з 19.10.2021 року по 16.02.2022 року.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 січня 2022 року по 16 лютого 2022 року включно в сумі 28812 грн. 68 коп.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 992 гривні 40 коп.

В іншій частині позовних вимоги - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, або ж змінити рішення суду та зменшити розмір стягнутої суми до однієї гривні.

Апеляційна скарга мотивована тим, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є незаконним, оскільки обов`язок АТ «Українська залізниця» із виплати позивачу ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення виник лише 10.01.2022 року, тобто після набрання законної сили судовим рішенням щодо стягнення цих сум, яке було виконане у повному обсязі 16 лютого 2022 року. За таких обставин, відповідач вважає, що суд дійшов вірного висновку про те, що період затриики становив 26 робочих днів, а саме з 11.01.2022 року по 15.02.2022 року. Разом з тим, на переконання відповідача, сума стягнутого судом середнього заробітку та сума заборгованості не є співмірними, а виплата матеріальної допомоги на оздоровлення була здійснена роботодавцем після надходження заяви ОСОБА_1 та підготовки всіх необхідних докмуентів, що й зайняло певний час. Вважає, що вина АТ «Українська залізниця» у затримці випалти належних позивачеві сум відсутня, а затримка виникла з об`єктивних причин.

Також, просив суд звернукти увагу на фінансовий стан АТ «Українська залізниця», який суттєво погіршився внаслідок війського нападу Російської Федерації на Україну 24 лютого 2022 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 в період з 25 квітня 2003 року по 27 квітня 2021 року працював в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.10.2021 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Криворізьке локомотивне депо», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог Професійна спілка залізничників і транспортних будівельників України Первинна профспілкова організація відокремленого структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, частини заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 по 2020 р.р. в сумі 5 673 грн. 02 коп., інфляційні витрати в сумі 873 грн. 96 коп. та 3% річних в сумі 383 грн. 25 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 року по 04.10.2021 року включно в сумі 15 239 грн. 29 коп. (а.с. 10-14).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2022 року, яка набрала законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат в сумі 873 грн. 96 коп. та 3% річних в сумі 383 грн. 25 коп. та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Скасовано рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 року по 04.10.2021 року включно в сумі 15 239 грн. 29 коп. та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 року по 18.10.2021 року, включно, в сумі 15 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Повне судове рішення складено 10 січня 2022 року ( а.с. 32-40).

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 22.06.2021 року та 15.07.2021 року звертався з заявами до АТ «Українська залізниця» щодо проведення повного розрахунку зі звільненим працівником ОСОБА_1 ( а.с. 8,9).

24.01.2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до АТ «Українська залізниця» із заявою щодо проведення повного розрахунку зі звільненим працівником ОСОБА_1 з вимогою виконати рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.10.2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2022 року (а.с. 15).

Кошти в сумі 16641,78 грн. були зараховані на рахунок ОСОБА_1 16.02.2022 року (а.с. 16).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що матеріальна допомога на оздоровлення за період з 2017 року по 2020 рік, в сумі 5 673 грн. 02 коп., була виплачена йому АТ «Українська залізниця» лише 16 лютого 2022 року, у зв`язку з чим, відповідач зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та, зважаючи на стягнення постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2022 року на його користь середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 року по 18.10.2021 року, просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19 жовтня 2021 року по 16 лютого 2022 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки рзрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок роботодавця АТ «Українська залізниця» вилатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 2017 року по 2020 рік, в сумі 5 673 грн. 02 коп., виник з моменту набрання законної сили судового рішення, яким вказані кошти стягнуто з відповідача на користь позивача, тобто з 10 січня 2022 року, а непроведення з вини роботодавця розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто по 16 лютого 2022 ркоу включно.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2022 року, яка набрала законної сили, встановлено, що станом на день звільнення позивача із займаної посади - 27.04.2021 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017-2020 рокуи в розмірі 5 673,02 грн., що свідчить про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

При цьому, суд, з урахуванням приписів з ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України щодо дщиспозитивності цивільного процесу, дійшов висновку про стягненнч з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 року по 18.10.2021 року, включно, в сумі 15 000 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється відповідачем АТ «Українська заліниця», кошти в сумі 16 641,78 грн., у тому числі й недоплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017-2020 рокуи в розмірі 5 673,02 грн., були зараховані на рахунок ОСОБА_1 16.02.2022 року (а.с. 16).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 19 жовтня 2021 року по 16 лютого 2022 року, а доводи апеляційної скарги щодо відсутнсоті правових підстав для стягнення середнього заролбітку за період затримки розрахунку при звільненні неспроможними.

Разом з тим, зважаючи на положення ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції, та з огляду на те, що однією із вимог правової визначеності, як елементу верховенства права (стаття 8 Конституції України, пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України), є закріплення у законі недопустимості «змін до гіршого» (reformation in pejus), тобто погіршення правового становища особи, яка оскаржує рішення, а також, враховуючи ту обставину, що позивач ОСОБА_1 правом на апеляційне оскарження рішення суду не скористався, а відповідач АТ «Українська залізниця» в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог, погоджуючись із висновками суду першої інстацнії щодо періоду затримки виплати позивачеві матеріальної допомоги на оздоровлення, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в частині наявності правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та визначення його розміру, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 жовтня 2021 року по 09 січня 2022 року, та обмежується перевіркою правильності визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 січня 2022 року по 16 лютого 2022 року.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Судом першої інстанцїі встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два місяці, що передували звільненню, складала 1108,18 грн. (а.с. 17), й цей розмір в апеляційному порядку не оспорюється, а тому не перевіряється колегією суддів.

За період з 11.01.2022 року по 16.02.2022 року кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 26 робочих дні, тобто середній заробіток за цей час становить 28 812,68 грн. (26 робочих днів*1108,18 грн. = 28812,68 грн.).

Разом з тим, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що стягнутий судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є значно завищеним, з огляду на наступне.

Встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Подібні за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

В даному випадку колегією суддів встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивача матеріальної допомоги на оздоролвення за 2017-2020 року становить 5 673,02 грн. Позивач звільнився 27 квітня 2021 року, до суду про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся в липні 2021 року.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який розрахований судом першої інстанції склав 28 812,68 грн., що більш ніж у п`ять разів перевищує розмір заборгованості із невиплаченої позивачу при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення (5 673,02 грн.), що є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів враховує очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, у зв`язку з чим приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1 000,00 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і зменшити його з 28 812,68 грн. до 1 000,00 грн., що буде відповідати засадами виваженості та справедливості.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 рокув частині розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, стягнутого з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши цей розмір з 28 812 гривень 68 копійок до 1 000 (однієї тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: