КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2022 року м. Київ

Справа №761/8545/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/3548/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Макаренко І.О. 28 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київметробуд», третя особа: Головне управління Держпраці у Київській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У березні 2020 року позивач звернулась до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ №9 від 19 лютого 2020 року Автобази АТ «Київметробуд» про звільнення ОСОБА_1 з посади диспетчера автомобільного транспорту, на підставі ст. 28 КЗпП України;

- поновити на посаді диспетчера автомобільного транспорту Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_1 з 19 лютого 2020 року;

- стягнути з АТ «Київметробуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 147984,20 грн;

- стягнути з АТ «Київметробуд» на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 90000,00 грн;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Акціонерного товариства «Київметробуд» суми заробітної плати в межах одного місяця в розмірі 9282,00 грн без врахування обов`язкових податків і зборів;

- вирішити питання про покладення на начальника управління Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2 обов'язку покрити шкоду, заподіяну АТ «Київметробуд» у зв'язку з оплатою ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 1982 року перебувала у трудових відносинах з АТ «Київметробуд».

Згідно Наказу №220о/с від 31 липня 2018 року, позивача 01 серпня 2018 року було прийнято на посаду диспетчера у КВП АТ «Київметробуд» у зв`язку з переведенням з АТ «Київметробуд», що підтверджується записом №19 у трудовій книжці НОМЕР_1 .

Наказом №107о/с від 11 листопада 2019 року позивача було звільнено з КВП АТ «Київметробуд» з посади диспетчера у зв'язку з переведенням в АБ АТ «Київметробуд».

Наказом №10 від 11 листопада 2019 року, 12 листопада 2019 року позивача було прийнято за переведенням на посаду диспетчера автомобільного транспорту в АБ АТ «Київметробуд», що підтверджується записом №20 у трудовій книжці НОМЕР_1 .

Запис №20 у трудовій книжці НОМЕР_1 було визнано відповідачем недійсним, та виконано новий запис №21, у якому зазначено, що позивача прийнято на роботу на посаду диспетчера автомобільного транспорту на підставі наказу №10 від 11 листопада 2019 року.

07 лютого 2020 року позивача було ознайомлено під підпис з повідомленням начальника Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2 про звільнення позивача за результатами випробування.

Наказом №9 від 19 лютого 2020 року позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді під час строку випробування згідно ст. 28 КЗпП України.

На думку позивача, звільнення її з посади відбулося з грубим порушенням КЗпП України, та за відсутності підстав, передбачених ст. 28 КЗпП України, оскільки позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах понад 38 років, більшість з яких вона пропрацювала на посаді диспетчера, а тому вона є досвідченим фахівцем.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київметробуд», третя особа: Головне управління Держпраці у Київській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач необґрунтовано посилалась на підстави порушення її трудових прав, оскільки наведені підстави не були предметом спору, вимоги щодо зміни формулювання позивачем підстав звільнення не висувались. Оскільки позовні вимоги позивача були похідними від вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним, тому вони також не підлягали задоволенню.

Також суд не вбачав підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних страждань або втрат майнового характеру з вини відповідача.

Не погодилась із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , представником подано апеляційну скаргу, в якій він зазначає про незаконність рішення як такого, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Вказує на те, що посилання суду першої інстанції на те, що позивач була ознайомлена з наказом від 11 листопада 2019 року про прийняття на роботу з випробувальним терміном, не заперечувала проти цього, не оскаржувала наказ жодним чином не може нівелювати зміст ч. 3 ст. 26 КЗпП України.

Суд першої інстанції жодним чином не з`ясував у відповідача, на якій правовій підставі він встановив позивачу випробовування, оскільки є очевидним, що відповідні дії мали заздалегідь спланований характер, спрямований на подальше звільнення позивача.

Вказує, що позивач порушив норми КЗпП України, не повідомивши позивача про звільнення письмово за три дні.

Відносно моральної шкоди зазначає, що їй 57 років, до пенсії залишається ще близько 2 років, в її віці вже складно знайти нову роботу, тому протиправна поведінка відповідача та подальше звільнення після 38 років, що вона працювала у відповідача виглядають особливо цинічно та завдають їй невимовних моральних страждань, що пов`язані з душевним потрясінням, журбою, розчаруванням та втратою впевненості у завтрашньому дні.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Максименко К.М. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Відповідач свого представник в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність сторони відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач з 1982 року перебувала у трудових відносинах з АТ «Київметробуд» (а.с.110).

Наказом Автобази АТ «Київметробуд» від 11 листопада 2019 року №АТП00000010-АТП01961 позивача 12 листопада 2019 року було прийнято за переведенням на роботу на посаду диспетчера автомобільного транспорту зі строком випробування 3 місяці.

Запис №20 у трудовій книжці НОМЕР_1 визнано відповідачем недійсним, та виконано новий запис №21, у якому зазначено, що позивача прийнято на роботу на посаду диспетчера автомобільного транспорту на підставі наказу №10 від 11 листопада 2019 року.

12 листопада 2019 року позивач ознайомлена з даним Наказом від 11 листопада 2019 року про прийняття на роботу з випробувальним терміном. Заперечень щодо внесення до наказу умови трьохмісячного випробувального строку ОСОБА_1 не подавалося (а.с.208).

26 грудня 2019 року Начальнику Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2. надійшла службова записка про неправильне нарахування заробітної плати машиністу крану RDK-400 ОСОБА_3 згідно фактично відпрацьованих годин по змінним рапортам за листопад 2019 року диспетчером ОСОБА_1 (а.с.209).

26 грудня 2019 року начальником Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2. видано Розпорядження №1 про надання позивачем звіту про використання палива автомобілями та механізмами (а.с.211).

26 грудня 2019 року позивачем були надані пояснення про неможливість виконати дане Розпорядження №1 у зв'язку з відсутністю доступу до програми 1С (а.с.212).

27 грудня 2019 року начальником Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2. запропоновано надати ОСОБА_1 письмові пояснення стосовно виявленого факту неправильного нарахування заробітної плати машиністу крану RDK-400 ОСОБА_3 , оскільки в систему 1С було внесено недостовірні дані стосовно фактично відпрацьованого часу машиністом в листопаді (а.с.213).

08 січня 2020 року начальником Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2. було видане Розпорядження №2 про надання звіту про роботу в грудні 2019 року, на що, позивачем було надано службову записку про неможливість надання звіту через надання малого проміжку часу (а.с.214-215).

Наказом начальника Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2. від 20 січня 2020 року №2 позивачу було оголошено догану у зв`язку з неподанням первинної звітності по роботі механізмів Автобази АТ «Київметробуд» за грудень 2019 року, а також невірним внесенням даних в програмі комплекс 1С згідно рапортів за листопад 2019 року машиністу крана (керівника) ОСОБА_3 (а.с.216). Даний Наказ від 20 січня 2020 року позивачем не оскаржувався.

Наказом начальника Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2. від 21 січня 2020 року №3 було створено постійну діючу комісію стосовно розгляду питань про проходження працівниками Автобази випробувального терміну (а.с.217).

07 лютого 2020 року постійно діючою комісією стосовно розгляду питань про проходження працівниками Автобази випробувального терміну було складено Протокол №1, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді, продовження трудових відносин з нею визначено недоцільно (а.с.218-220).

07 лютого 2020 року начальником Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2. повідомлено ОСОБА_1 про її звільнення 11 лютого 2020 року у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді під час строку випробування (а.с.221).

Позивачем оформлено листок непрацездатності у зв'язку із загальним захворюванням, починаючи з 10 лютого 2020 року по 14 лютого 2021року (а.с.223-224).

Наказом Автобази АТ «Київметробуд» від 19 лютого 2020 року №9 в/к позивача було звільнено у зв`язку зі встановленням невідповідності займаній посаді диспетчера автомобільного транспорту, на яку її було прийнято, під час строку випробування на підставі ст. 28 КЗпП (а.с.222).

Відповідно до ст. 43 Конституції України та ст. 5-1 КЗпП України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Відповідно ч.1, ч.3 до ст. 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КЗпП України, у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Виходячи з положень п. 11 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

В листі Міністерства соціальної політики України від 04 квітня 2012 року №54/06/187-12 роз'яснюється, що умова про випробування буде вважатися законною у таких випадках: 1) умова про випробування внесена в письмово оформлений трудовий договір і повторена у наказі про прийняття на роботу; 2) умова про випробування застережена в заяві про прийняття на роботу і повторена в наказі про прийняття на роботу; 3) умова про випробування не міститься в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений під розписку до початку роботи; 4) умова про випробування не застережена в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений після початку роботи і при цьому він не заперечував проти внесення в наказ такої умови.

Верховний Суд у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 381/4968/16-ц вказав на те, що відповідність чи невідповідність працівника обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає власник або уповноважений ним орган та не може вирішуватись судом.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 28 КЗпП України коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах.

Якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір; розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

У період випробування працівник користується усіма трудовими правами і має обов'язки відповідно до законодавства про працю, колективного та трудового договорів є лише одна особливість у його правовому становищі - в період випробування він може бути звільнений з роботи як такий, що не витримав випробування.

Підставою для звільнення за результатами випробування може бути лише невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий.

Термін «невідповідність» означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на підставі відповідних статей КЗпП України, а не за результатами випробування.

Вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування.

В силу ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених обставин вбачається, що позивач згідно з Наказом від 11 листопада 2019 року була прийняття на роботу з випробувальним терміном, позивач ознайомлена з даним наказом 12 листопада 2019 року, заперечень щодо внесення до наказу умови трьохмісячного випробувального строку ОСОБА_1 не подавала, наказ нею не оскаржувався. А отже позивач погодилась на такі умови трудового договору з відповідачем.

Судом встановлено, що мали місце зауваження до роботи позивача з боку безпосереднього керівництва підприємства в процесі усього випробувального терміну.

Встановлення відповідачем невідповідності позивача займаній посаді, підтверджується: розпорядженням №1 від 26 грудня 2019 року, поясненнями до розпорядження №1 ОСОБА_1 , заявою від машиніста крану ОСОБА_3 , службовою запискою ОСОБА_1 до заяви ОСОБА_3 , розпорядженням №2 від 08 січня 2020 року, службовою запискою до розпорядження №2 ОСОБА_1 , наказом по особовій діяльності №2 від 20 січня 2020 року, наказом по особовій діяльності №3 від 21 січня 2020 року, Протоколом №1 від 07 лютого 2020 року, письмовим повідомленням про звільнення за результатами випробування від 07 лютого 2020 року, які зазначені в якості підстав для звільнення і в наказі Автобази АТ «Київметробуд» № 9 від 19 лютого 2020 року «Про звільнення позивача».

Зокрема, з Протоколу №1 від 07 лютого 2020 року вбачається, що впродовж випробувального терміну було виявлено факти невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді та виконуваній роботі, які полягали в тому, що за час роботи вона показала себе безініціативним працівником, не проявляла інтересу до нового та передового досвіду, нововведень не підтримувала. При внесенні даних в систему 1С допускала помилки, що приводило до викривлення даних обліку роботи транспортних засобів та механізмів, що призвело до помилок в нарахуванні заробітної плати працівникам підприємств.

Вказані обставини в ході розгляду справи позивачем не спростовано. А отже доводи апеляційної скарги про те, що будь-яких зауважень з приводу її роботи від керівництва не було, суттєвих недоліків при виконанні посадових обов`язків встановлено не було, позивач ставилася до виконання посадових обов`язків відповідально та виконувала роботу сумлінно слід визнати безпідставними.

При розірванні трудового договору з позивачем під час випробувального строку відповідач скористався своїм правом, передбаченим ст. 28 КЗпП України, а тому порушення трудових права позивача не вбачається.

Не можуть бути прийняті до уваги суду в якості підстав незаконного звільнення посилання позивача на неправомірність наказу від 11 листопада 2019 року про прийняття на роботу з випробувальним терміном, оскільки позивач була ознайомлена, не заперечувала проти цього, не оскаржувала наказ в порядку і строки визначені КЗпП України. А отже доводи апеляційної скарги проте, що суд першої інстанції жодним чином не з`ясував у відповідача, на якій правовій підставі він встановив позивачу випробовування, є необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2020 року начальником Автобази АТ «Київметробуд» ОСОБА_2. було повідомлено ОСОБА_1 про її звільнення 11 лютого 2020 року у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді під час строку випробування. Позивачем оформлено листок непрацездатності у зв'язку із загальним захворюванням, починаючи з 10 лютого 2020 року по 14 лютого 2021року. А отже видання 19 лютого 2020 року наказу про звільнення позивача відбулось з додержанням строків щодо її повідомлення. Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що позивач порушив норми КЗпП України, не повідомивши позивача про звільнення письмово за три дні є безпідставними.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про визнання незаконним та скасування Наказу №9 від 19 лютого 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади диспетчера автомобільного транспорту» задоволенню не підлягають.

Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним, тому вони також не підлягають задоволенню.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди також мотивовані порушенням трудових прав позивача, які не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Крім того, як вірно вказав суд першої інстанції, позивачем не надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру з вини відповідача.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, апеляційний суд, враховуючи, що позивач не довела належним чином обставини, на які вона посилалась, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права.

А тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у позові в цілому.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати при зверненні з апеляційної скаргою компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 06 вересня 2022 року.