Справа № 615/66/22
Провадження № 2/615/86/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Токмакової А.П.,

секретаря судового засідання - Партола О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Валки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області, Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, правовстановлюючого документа, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

встановив:

20.01.2022 позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати недійсним рішення Минківської сільської ради Валківського району Харківської області від 03.05.2019 №440-VII в частині передачі земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0060 у приватну власність ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним правовстановлюючий документ, виданий ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0060 на підставі рішення Минківської сільської ради Валківського району Харківської області від 03.05.2019 №440-VII;

- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0060 за ОСОБА_2 , вчинену Валківською РДА Харківської області за №48694811 від 16.09.2019.

В обґрунтування позову зазначила, що її мати ОСОБА_4 30.05.1992 отримала у спадок від своєї матері (її бабусі) ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Згідно виписок погосподарської книги № 1 на 2001-2005 рр., на 2006-2010 рр. та на 2016-2020 рр. за вказаним будинком значиться площа земельної ділянки 0,47 га. 10.09.2019 за матір`ю зареєстровано право власності в порядку приватизації на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0062 площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою. Згодом дізналась, що сусід матері ОСОБА_2 10.09.2019 зареєстрував за собою право власності на підставі рішення Минківської сільської ради від 03.05.2019 № 440-VII частину земельної ділянки, яка належала матері в розмірі 0,25 га з кадастровим номером :00:002:0060 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані на прилеглій АДРЕСА_2 .

На думку позивачки, до вказаних 0,25 га відповідача увійшли 0,22 га матері, а інші 0,3 га - земля під будинком відповідача та прилегла до нього територія, на які позивачка не претендує. Тобто, фактично відбулось накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку матері, яка мала її у користуванні, починаючи з 1992 року.

Зауважує, що станом на момент приватизації мати 1936 року народження була дуже похилого віку (83 роки) та у безпорадному стані, оскільки мала багато проблем зі здоров`ям, далі подвір`я вона вже не в змозі була виходити і тільки з двома палицями. Мати забувалась і дуже погано бачила, їй вже було важко розмовляти і усвідомлювати свої дії. 20.03.2019 мати видала довіреність на ім`я ОСОБА_6 , якою уповноважила від імені матері вирішувати питання стосовно реєстрації речових прав на нерухоме майно - земельної ділянки на території Минківської сільської ради. Вказану довіреність посвідчено секретарем цієї сільської ради. Однак вона не містить жодних даних щодо можливості довірителю погоджувати межі земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла. 19.12.2019 за заявою позивачки у Валківській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , номер у спадковому реєстрі: 65267259; номер у нотаріуса: 160/2019 рік.

Наполягає, що після смерті матері до неї, як до спадкоємця першої черги за законом, перейшли всі права, в тому числі і право оскаржити незаконну приватизацію, через яку матір позбавили можливості приватизувати земельну ділянку, яка відноситься до її житлового будинку, що повинно було увійти до складу спадщини, тому відповідачем порушене її право, як спадкоємця першої черги.

Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 07.02.2022 відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу

18.03.2022 до суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , зі змісту якого позовні вимоги вважають необґрунтованими, оскільки викладені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності та чинному законодавству України.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.06.2011 відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . З метою оформлення права власності на земельну ділянку, яка знаходиться під його житловим будинком, відповідач звернувся до розробника землевпорядної документації ФОП ОСОБА_8 для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Враховуючи вимоги ст.121ЗК України, на підставі технічної документації із землеустрою, виготовленої ФОП ОСОБА_9 була сформована земельна ділянка під житловим будинком та господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_2 , присвоєно кадастровий номер :00:002:0060 та 25.02.2019 дані відомості внесені до Державного земельного кадастру.

Звернула увагу, що технічна документація із землеустрою, виготовлена ФОП ОСОБА_8 містить на стр.15 акт погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, відповідно до якого сформовані межі земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0060 були погоджені з суміжними землекористувачами, зокрема, з ОСОБА_4 - матір`ю позивачки.

Під час розгляду технічної документації із землеустрою Міжрайонним управлінням Держгеокадастру в Валківському та Коломацькому районах Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, будь-яких недоліків та невідповідностей не виявлено, видано витяг про реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, тому технічна документація із землеустрою, що подана ОСОБА_2 до Минківської сільської ради на затвердження та передачі земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0060 йому у приватну власність, повністю відповідає чинному законодавству. Рішення Минківської сільської ради від 03.05.2019 № 440-VII про передачу земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0060 ОСОБА_2 у приватну власність, на думку представника, відповідає чинному законодавству та не порушує прав третіх осіб.

Наголошує, що відповідно до наданої позивачкою інформації Головного управління Держгеокадастру Харківської області від 28.04.2020 № Н-405/0/14-642/0/21-20 порушень земельного законодавства при використанні земельних ділянок з кадастровими номерами :00:002:0060, :00:002:0062 Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Харківській області не виявлено.

Як зазначає представник, копії аркушів погосподарської книги, на яку посилається позивачка у позовній заяві, не можуть слугувати належним та допустимим доказом набуття померлою матір`ю права власності на земельну ділянку площею 0,22 га для ведення особистого селянського господарства саме на території домоволодіння ОСОБА_2 , оскільки єдиним доказом набуття права власності на дану земельну ділянку може бути тільки правовстановлюючий документ, наявність якого спростувала б або підтвердила ймовірний перетин суміжних земельних ділянок.

06.04.2022 на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої сторони ОСОБА_3 , в яких просить відмовити в задоволенні позову.

Вважає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав, до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке - зареєстроване. Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано 10.09.2019 та зареєстровано не за позивачкою, а за її померлою матір`ю. Власниця земельної ділянки за життя вже реалізувала своє право, тому до складу спадщини увійшло не право на приватизацію, а реальна земельна ділянка. Зауважила, що позивачка бажає отримати земельну ділянку сусіда матері ОСОБА_2 , який 10.09.2019 зареєстрував за собою право власності. Зазначені позивачкою обставини щодо належності частин спірної земельної ділянки не відповідають дійсності тому, що сама позивачка вказує, що мати у спадок від своєї матері отримала тільки житловий будинок з надвірними спорудами, а землю приватизувала пізніше, тому сусід не міг відібрати те, що не належало матері позивачки.

Зауважила, що позивачка не наводить ніяких доказів в обґрунтування, що мати не усвідомлювала свої дії під час видачі довіреності. Посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 545/1149/17, вважає, що відповідно до ст. 198 Земельного Кодексу України, складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Але це не означає, що у разі відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акту погодження меж потрібно вважати, що погодження меж не відбулося. Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Стверджує, що ст.1219 ЦК України містить вичерпний перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, зокрема, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, належать виключно певній особі і тому є невідчужуваними. Окрім того, на думку третьої особи, ст. 271 ЦК України визначає зміст особистого немайнового права, як можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд формувати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

13.04.2022 позивачка надала до суду відповідь на відзив.

Стосовно відзиву ОСОБА_2 зазначила, що Закон України «Про державний земельний кадастр» не визначає розміру земельної ділянки, яка підлягає приватизації для обслуговування житлового будинку. За загальним правилом, якщо земельна ділянка, яка не приватизована і не перебуває у користуванні особи - власника житлового будинку, згідно ст. 120 ЗК України земля переходить у користування такої особи виключно в межах самої будівлі (а не 25 соток, як приватизував відповідач). Тобто, без волевиявлення органу місцевого самоврядування особа може приватизувати тільки безпосередньо землю під будівлею. Якщо особа бажає приватизувати більший розмір земельної ділянки, на думку позивачки, орган місцевого самоврядування розглядає це питання на підставі кадастрової документації, але не вправі передавати земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні іншої фізичної особи без попереднього законного вилучення такої земельної ділянки у попереднього землекористувача. Оскільки надані нею докази свідчать,що у користуванні матері було 0,47 га (тобто 47 соток), вважає, що при отриманні відповідачем земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0060 в розмірі 0,25 га (25 соток) відбулось накладення на земельну ділянку, яка була у користуванні матері. На наданому відповідачем акту погодження меж земельної ділянки від 20.12.2018 підпис зроблений від імені її матері не відомою особою. Зазначені у відзиві ОСОБА_2 обставини, на її погляд, є не суттєвими та не обґрунтованими.

Стосовно заяви третьої особи ОСОБА_3 , наполягає, що право користування земельною ділянкою спадкується разом із правом приватизації. Мати розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, однак змогла приватизувати її не в повному обсязі через те, що її приватизував відповідач. Посилання на неможливість спадкування особистих немайнових прав, на її думку, ніяк до обставин справи не відноситься, оскільки право на приватизацію не є особистим немайновим правом. Інші доводи ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, а зазначені нею обставини не відносяться до предмету позовних вимог.

26.04.2022 через систему «Електронний суд» надійшло заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , в яких наполягає, що твердження позивачки не відповідають чинному законодавству, оскільки основним нормативно-правовим актом, що регулює земельні відносини в Україні, є Земельний кодекс. Стаття 121 ЗК України чітко визначає розміри земельних ділянок, які передаються громадянам України безоплатно у власність із земель державної або комунальної власності. Відповідно до ч.3 статті 121 ЗК України, розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (у селах - не більше 0,25 гектара).

Земельна ділянка ОСОБА_2 з кадастровим номером :00:002:0060, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» межує з земельною ділянкою матері позивача з кадастровим номером :00:002:0062, площею 0,25 га, цільове призначення якої «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». Земельна ділянка, розміром 0,22 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» не може бути розташована на землях житлової та громадської забудови, без зміни її цільового призначення. Будь-яких доказів того, що земельна ділянка, площею 0,22 га, яка згідно виписки з погосподарської книги надавалася в користування матері позивача знаходиться саме на території домоволодіння ОСОБА_2 - на земельній ділянці з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, (землі житлової та громадської забудови) - позивачкою не надано.

14.06.2022 до суду надійшли письмові пояснення позивачки на заперечення, в яких вважає, що у ст. 121 ЗКУ не вказано, що якщо не вистачає землі до 0,25 соток, її потрібно відібрати у іншого власника (користувача) землею, що в даному випадку і відбулося.

Вказала, що мати після смерті своєї матері ОСОБА_10 у 1991 році отримала у спадщину будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, якою користувалась майже століття. У 1994-1995 роках без усяких дозволів та домовленостей на земельний ділянці, якою користувалася мати, був незаконно побудований будинок, у якому поселився відповідач ОСОБА_2 . Невідомо, яким чином, була переведена у приватну власність у 2011 році ця самовільна, незаконна забудова побудована на земельній ділянці спадщини ОСОБА_4 . До цієї незаконної забудови, земельна ділянка, якою користувалась мати, дорівнювала за документами 0,63 га, після зведення незаконної самовільної споруди, земельна ділянка, якою продовжувала користувалася мати, зменшилась до 0,47 га, і цією ділянкою ОСОБА_4 користувалась до своєї смерті.

В судове засідання сторони не з`явилися. Позивачка надавала чергове клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на введення на території України воєнного стану. Інші учасники судового розгляду просять проводити судовий розгляд за їх відсутності.

У відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Клопотання позивачки про відкладення судового розгляду задоволенню не підлягає через необґрунтованість, оскільки обставин, які б свідчили про відсутність підстав для об`єктивної неможливості розгляду даного позову, суду не надано.

Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивачка є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 14.12.1958 Октябрський райбюро ЗАГС м. Харків.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 09.01.2020 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №12.

Після смерті ОСОБА_4 відкрита Валківською державною нотаріальною конторою спадкова справа №160/2019, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №58818650 від 19.12.2019.

До складу спадкового майна входить житловий будинок з надвірними будівлями, що належав ОСОБА_4 на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Валківської державної нотаріальної контори 30.05.1992 та зареєстроване в реєстрі за №1538, довідка №02-08/112 видана КП «Валківське бюро технічної інвентаризації» від 27.05.2020.

Зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № Н-180/0/11-312/0/21-20 від 27.02.2020, 10.09.2019 на ім`я ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :00:002:0062 площею 0,2500 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Минківської сільської ради Валківського району Харківської області.

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №Н-405/0/14-642/0/21-20 від 28.04.2020 та витягу (а.с.33), 10.09.2019 ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на підставі рішення Минківської сільської ради Валківського району Харківської області від 03.05.2019 № 440-VII, на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0060, площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . За наявною інформацією, порушень земельного законодавства при використанні земельних ділянок Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Харківській області не виявлено.

Згідно виписки погосподарської книги № 1 на 2001-2005 рр. Минківської сільської ради Валківського району Харківської області, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,47 га, з яких 0,05 га - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,42 га - для ведення особистого підсобного господарства.

Із виписки погосподарської книги на 2016-2020 рр. Минківської сільської ради Валківського району Харківської області, площа земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - 0,47 га, з яких 0,25 га - земля для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,22 га - земля для ведення особистого селянського господарства.

Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Стаття 4 ЦПК України встановлює, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Ч.1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Принцип змагальності в цивільному судочинстві забезпечує повноту дослідження обставин справи, зокрема, ст.12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 цієї статті суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

"На підставі" - означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" - означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

"У спосіб" - означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.»

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Ст.158 Земельного кодексу України встановлює, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно до ст. 4 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності. Ст.26 Закону визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Такі питання мають вирішуватись виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У п.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009, № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19, ст.44 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46, ч.ч.1-10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Відповідно до п.п. "а", "б", "в", "г" ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Системний аналіз положень ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" (ч.1 ст.10, ст.ст.16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить про те, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Підставами для визнання рішення недійсним (нечинним) є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який прийняв це рішення. При цьому обов`язковою умовою визнання рішення недійсним (нечинним) є також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів громадян, зокрема, позивача у справі.

За змістом ст.ст. 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності, у тому числі в порядку безоплатної приватизації, за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Ч.2 ст.116 ЗК України (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно положень ч.4 ст.116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Ч.5 ст.115 ЗК України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п`ятою статті 151 цього Кодексу

Особи, зацікавлені у вилученні (викупі), виборі земельних ділянок, зобов`язані погодити з власниками землі і землекористувачами та органами державної влади або органами місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, розміри земельних ділянок, передбачені для вилучення (викупу), умови їх вилучення (викупу), а також розміри земельної ділянки, передбачені для її передачі (надання), умови її передачі (надання) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об`єктів та умови проживання населення і охорону довкілля. (ст. 151 ЗК України)

Таким чином, право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що під час прийняття оскаржуваного рішення Минківською сільською радою Валківського району Харківської області - правонаступник Валківська міська рада Богодухівського району Харківської області не порушено вимог чинного законодавства, оскільки вона діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема, з дотриманням норм ст.ст. 116, 118 ЗК України та ст.ст. 4, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18), ч.5 статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону.

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

Аналізуючи наведені правові норми, суд не вбачає підстав для задоволення позову в повному обсязі, оскільки порушення будь-яких прав позивачки щодо приватизації земельної ділянки не встановлено.

Керуючись ст.265,268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.П. Токмакова