Справа № 461/2505/20 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2384/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року м.Львів

Справа № 461/2505/20

Провадження № 22ц/811/2384/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 17 травня 2021 року у складі судді Фролової Л.Д., у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4 , за участі третьої особи: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень,-

встановив:

17 березня 2020 року позивач звернувся у суд з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на праві комунальної власності Львівській міській раді належать нежитлові приміщення під індексами: 3а-9 (площею 26,8 кв. м), 3а-10 (площею 19,3 кв. м), 3а-11 (площею 16,0 кв. м) у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 101). Зазначає, що відповідачем на підставі договору купівлі-продажу придбано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 разом з коморою в підвалі площею 6,0 кв.м. Однак, згодом, державним реєстратором Бойко X. Р. до нерухомого майна ОСОБА_4 додано підвальні приміщення: 3а-7 площею 17,4 кв.м, 3а-8 площею 13, 6 кв.м, 3а-9 площею 26,8 кв.м, 3а-10 площею 19,3 кв.м, 3а-11 площею 16,0 кв.м, 3а-12 площею 3,0 кв.м, загальною площею 96,1 кв. м. Зазначає, що державним реєстратором без достатньої правової підстави внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, фактично дописано до власності ОСОБА_4 нежитлові приміщення підвалу загальною площею 46,1 кв.м, що належать до комунальної власності. Просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 приміщення підвалу під індексами 3а-9, 3а-10, 3а-11 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради та скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на ці приміщення підвалу.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2021 року позов задоволено.

Ухвалено витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 спірні приміщення підвалу; скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на зазначені приміщення підвалу. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Вказує, що позивачем не було надано належних доказів того, коли і у зв`язку з чим спірне майно вибуло з його володіння та доказів незаконного користування цим майном відповідачем та власності позивача на спірні приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду, зокрема, у господарській справі,що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно до положень частини першої статті 316 та статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В силу частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 4 статті 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 14 ч частини першої статті27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі інших документів, які відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 30 частини першої статті26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання відчуження об`єктів комунальної власності.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Львівська міська рада. Територіальна громада як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Львівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що нежитлові приміщенні під інд. 7-1, 7-2, нежитлові приміщення підвалу під індексом 6-1 у будинку АДРЕСА_1 на праві комунальної власності належать Львівській міській раді (). Підставою виникнення права власності є рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14 квітня 1987 року. Вказана інформація міститься в інформаційній довідці 195875821.

Позивач, як власник, укладав договори оренди щодо приміщень 6-1, 7-1, 7-2.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_4 , вбачається, що останній купив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат житловою площею 66,4 кв. м., та кухні та комори в підвалі 6,0 кв.м. Загальна її площа складає 88,9 кв.м.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 10 січня 2020 року (номер інформаційної довідки 195875605), загальна площа квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 88,9 кв.м. Характеристики квартири наступні: квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні; підвальні приміщення: 3а-7 площею 17,4, 3а-8 площею 13,6, 3а-9 площею 26,8, 3а-10 площею 19,3, 3а-11 площею 16,0, 3а-12 площею 3,0, загальна площа - 96,1 кв.м; приміщення ІІ/10,2 кв.м в спільному користуванні на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з однією коморою площею 6,0 кв м. Однак, згідно документів про реєстрацію надалі за відповідачем було зареєстровано об`єкти нерухомого майна в значно більшій кількості. При цьому, документів, які б дали правову підставу на таку реєстрацію суду не надано.

Суд прийшов до переконання, що позивачем надані належні та допустимі докази, які у повному обсязі доводять право власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради на майно, що знаходиться у незаконному володінні відповідача. Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна, не передавала майнові права на спірне майно шляхом приватизації або іншого відчуження законним шляхом, а відтак таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тобто обставини, на які покликається позивач, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. При цьому, посилання відповідача, що спірні підвальні приміщення мають статус допоміжних, - не мають правового значення у даній справі і не впливають на рішення суду про їх витребування.

Віндикацією є особливий спосіб захисту права власності, який застосовується в тому випадку, коли власник майна фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зважаючи на те, що суд задовольнив позов про витребування з чужого незаконного володіння відповідача приміщень підвалу, суд прийшов до висновку, що похідні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_4 також підлягають до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Матеріалами справи, зокрема, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, стверджується, що нежитлові приміщенні під індексами 7-1, 7-2, 6-1 у будинку АДРЕСА_1 на час звернення Львівської міської ради з цим позовом до суду були зареєстровані як комунальна власність. Підставою виникнення права власності зазначено рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14 квітня 1987 року № 222. Вказана інформація міститься в інформаційній довідці 195875821.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 29 квітня 2021 року, яке набрало законної сили, задоволено позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вороного 9». Судом ухвалено скасувати державну реєстрацію права комунальної власності за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради на приміщення: під індексом 6-1 площею 16 кв.м, під індексом 7-1 і 7-2 площею 46,1 кв.м.

Зазначеним рішенням господарського суду встановлено, що приміщення під індексами 6-1,7-1 та 7-2 не є приміщеннями 3а-7 площею 17,4 кв.м, 3а-8 площею 13,6 кв.м, 3а-9 площею 26,8 кв.м, 3а-10 площею 19,3 кв.м, 3а-11 площею 16 кв.м, 3а-12 площею 3 кв.м, які зареєстровані за ОСОБА_4 .

Відповідно пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 цього Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 зі змінами згідно рішення цього Суду від 9 листопада 20111 року у справі № 14-рп/2011. Зокрема: «Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.»

Допоміжні приміщення відповідно до пункту 2 статті 10 Закону стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потрібно вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Аналогічні приписи містить частина 2 статті 382 ЦПК України згідно з якою власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне за інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, у тому числі і власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 552/7636/14-ц).

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховинно Суду від 18 липня 2018 року (справа №916/2069/17), від 22 листопада 2018 року (справа № 904/1040/18), від 15 травня 2019 року (справа № 906/1169/17, від 6 серпня 2019 року (справа № 914/843/17).

Предметом спору у цій справі є приміщення: 3а-9 (площею 26,8 кв. м), 3а-10 (площею 19,3 кв. м), 3а-11 (площею 16,0 кв. м) у будинку АДРЕСА_1 . В матеріалах справи відсутні докази, що ці приміщення є нежилими приміщеннями, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, що виключає їх входження до житлового фонду і в результаті приватизації квартир будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникло. Докази того, що ці приміщення належать до комунальної власності в матеріалах справи відсутні.

В матеріалах справи відсутні докази про безпідставність внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, на підставі якого було зареєстровано спірні приміщення під індексами: 3а-9, 3а-10, 3а-11 за ОСОБА_4 .

Виходячи з того, що спірні приміщення не належать до комунальної власності, такі не могли вибути з цієї власності поза волею власника та без достатньої правової підстави.

За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може були позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто, віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння - тоді, коли майно вибуло з володіння власника фізично.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що заявлений віндикаційний позов до задоволення не підлягає. Також не підлягає до задоволення похідна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірні приміщення.

Керуючись: п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 приміщень підвалу під індексами: 3а-9 площею 26, 8 кв.м, 3а-10 площею 19,3 кв.м, 3а-11 площею 16, 0 кв.м у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 101) на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на приміщення підвалу під індексами: 3а-9 площею 26, 8 кв.м, 3а-10 площею 19,3 кв.м, 3а-11 площею 16, 0 кв.м у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101), - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 березня 2022 року.

Головуючий

Судді