ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5138/22 Справа № 201/2656/21 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та про відшкодування збитків, які виникли в результаті перешкоджання в користуванні власністю ,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та про відшкодування збитків, які виникли в результаті перешкоджання в користуванні власністю (а.с. 2-4 т. 1).

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , придбаної за рахунок кредитних коштів, про що Дніпропетровською міською радою видано 29.12.2009р. свідоцтво про право власності НОМЕР_1 .

12.08.1988р. між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 25.02.2015р. по справі 201/9157/14-ц, яке набрало законної сили 05.06.2015р. за наслідками оскарження в апеляційному порядку.

З серпня 2012 року сторони фактично не проживають однією сім`єю, спільне господарство не ведуть.

11.06.2015р. відповідачка ОСОБА_1 звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом про поділ майна подружжя, визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації (справа № 183/3589/15). Відповідачка змінила замки на вхідних дверях, не допускає позивача у квартиру, не дозволяє вселитись в спірну квартиру, влаштовує сварки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача і ОСОБА_3 народилась донька - ОСОБА_4 , яка зареєстрована у спірній квартирі. Шлюб з ОСОБА_5 зареєстрований 10.12.2016р.

Оскільки, наприкінці 2017 року нова родина позивача мала потребу у житлі, а трирічна донька мала відвідувати дошкільний заклад, позивач був змушений винаймати житло, усно домовившись із відповідачкою про компенсації нею збитків за користування власністю після набрання законної сили рішенням про поділ майна. Однак, після набрання 24.12.2020р. рішенням суду у справі про поділ майна законної сили, відповідачка збитки не компенсувала.

Згідно із технічним паспортом від 02.11.2012р. на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , квартира має загальну площу 91 кв.м., житлову 60,8 кв.м., складається з 1-вітальні площею 29,8 кв.м., 2-шафи площею 0,4 кв.м., 3-шафи площею 0,6 кв.м., 4-шафи площею 0,6 кв.м., 5-житлової площею 17,0 кв.м., 6-шафи площею 0,3 кв.м., 7-коридору площею 3,9 кв.м., 8-шафи площею 0,3 кв.м., 9-шафи площею 0,6 кв.м., 10-житлової площею 14,0 кв.м., 11-санвузла площею 6,5 кв.м., 12-кухні площею 13,3 кв.м., І-балкона площею 0,5 кв.м., ІІ-лоджії площею 3,2 кв.м.

На теперішній час родина позивача складається з трьох осіб, у т.ч. дитини віком 6 років. Вважав, що у його користування має бути виділена житлова кімната 1-вітальня площею 29,8 кв.м. та житлова кімната 5-житлової площею 17,0 кв.м., а також лоджія II-площею 3,2 кв.м., яка до цих кімнат примикає, а у користуванні відповідачки має бути виділена окремо розташована житлова кімната 10 житловою площею 14,0 кв.м., а також балкон І - площею 0,5 кв.м., який до примикає до цієї кімнати.

Місця загального користування, а саме: 3-шафи площею 0,6 кв.м., 4-шафи площею 13 кв.м., 6- шафи площею 0,3 кв.м., 7- коридору площею 3,9 кв.м., 8-шафи площею 0,3 кв.м., 9 - шафи площею 0,6 кв.м., 11-санвузла площею 6,5 кв.м., 12-кухні площею 13,3 кв.м. слід залишити з загальному користуванні сторін.

На підставі викладеного, просив: усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення із встановленням порядку користування квартирою; стягнути з ОСОБА_1 збитки, які виникли в результаті перешкоджання у користуванні власністю у розмірі 468 000,00 грн. та компенсувати судові витрати.

Ухвалою суду від 31.05.2021р. відмовлено прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житловокомунальних послуг (а.с. 152 т. 1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.10.2021р. ухвалу суду від 31.05.2021р. про повернення зустрічної позовної заяви залишено без змін (а.с. 185 189 т. 1).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та про відшкодування збитків, які виникли в результаті перешкоджання в користуванні власністю задоволено частково.

Усунено з боку ОСОБА_1 перешкоди у праві користування житловим приміщенням ОСОБА_2 шляхом його вселення в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , із визначенням права ОСОБА_2 користування всією квартирою.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Сторони по справі повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про отримання судових повісток та матеріалів, що надсилались учасникам процесу на офіційні електронні адреси зазначені особисто сторонами у справі.

23.08.2022 року від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про проведення судового засідання без участі сторони.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Встановлено, що сторони з 12.08.1988р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 25.02.2015р. по справі 201/9157/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.06.2015р., шлюб розірвано, що сторонами не заперечується.

Позивач ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , згідно виданого 29.12.2009р. Дніпропетровською міською радою свідоцтва про право власності НОМЕР_1 . Право власності зареєстроване 31.07.2014р., про що надана Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 6 7 т. 1).

Квартира набута під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю сторін згідно положень ст. 60 СК України і не заперечується сторонами.

Позивач зазначав, що з серпня 2012 року сторони фактично не проживають однією сім`єю, спільне господарство не ведуть. Відповідачка змінила замки на вхідних дверях, не допускає в квартиру, не дозволяє вселитись.

Судом встановлено що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача і ОСОБА_3 народилась донька ОСОБА_4 , яка зареєстрована у спірній квартирі (а.с. 148 т. 1).

Шлюб з ОСОБА_6 укладено 10.12.2016р., що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 10 т. 1).

Із Єдиного державного реєстру судових рішень України судом встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.02.2020р. по справі № 183/3589/15, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 24.12.2020р., у справі №183/3589/15 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації, а також зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серед іншого, квартиру АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину за кожним на квартиру АДРЕСА_2 .

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Судом встановлено, що квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. Між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування квартирою, однак квартира має бути у вільному користуванні обох сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що норми ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень ст.ст. 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (абзаци 1-10 частини другої статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чиінтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про усунення позивачеві перешкод у вселення до спірної квартири є обґрунтованими, оскільки на момент розгляду справи встановлено, що позивач у спірній квартирі не проживає і має намір вселитися.

Крім того, відповідач у своюй апеляційній скарзі зазначила, що позивач, як співвласник має вільно користуватись спільним майном, проте не проживає у спірній квартирі.

Встановлено, що позивач проживає в орендованій квартирі на підставі договору оренди квартири (жилого приміщення), укладеного 18.12.2017р. Факт передання квартири в оренду підтверджується актом виконаних робіт № 1/20 від 18.12.2020р. (а.с. 12 17 т. 1).

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не порушує прав позивача на користування спірним майном, оскільки, в ході розгляду справи відповідачка зазначила про те, що має місце наявність конфліктних відносин які склались між сторонами, що унеможливлює для позивача проживання у квартирі.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що дані обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про вселення, оскільки відсутні для цього законні підстави. Так, і наявність у позивача у власності нерухомого майно, у якому він проживає не зумовлює позбавлення його права на користування спірною квартирою, яка в 1/2 частині перебуває у його власності.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності законних підстав для задоволення позовних вимог в частині щодо усунення з боку ОСОБА_1 перешкоди у праві користування житловим приміщенням ОСОБА_2 шляхом його вселення в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що суд першої інстанції, задовольняючи у цій частині позов вийшов за межі позовних вимог, оскільки в позовній заяві позивач не просив визначити право ОСОБА_2 на користування всією квартирою.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц (провадження № 61-29896св18) та інших, зазначив, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин та не може вийти за межі позовних вимог.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВС від 11 серпня 2022 року у справі № 522/21000/18.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині щодо задоволення позовних вимог про усунення з боку ОСОБА_1 перешкоди у праві користування житловим приміщенням ОСОБА_2 шляхом його вселення в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , із визначенням права ОСОБА_2 користування всією квартирою, оскільки позивачем не ставилися позовні вимоги про визначення за ним в судовому порядку права користування всією квартирою.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового судового рішення в цій частині, яким усунути з боку ОСОБА_1 перешкоди у праві користування житловим приміщенням ОСОБА_2 шляхом його вселення в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У іншій частині рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2022 року не оскаржувалось, а тому не переглядалось судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2022 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Усунути з боку ОСОБА_1 перешкоди у праві користування житловим приміщенням ОСОБА_2 шляхом його вселення в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко