КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/9743/21 Головуючий у 1 інстанції: Борець Є.О.
провадження №22-ц/824/7729/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання дітей та звільнення від сплати заборгованості за вказаними аліментами,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2005 року з нього на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше половини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи від 07 травня 2003 року до досягнення дітьми повноліття.

Вказував, що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та призначенням ІІ групи інвалідності позивач позбавлений можливості належним чином виконувати аліментні зобов`язання, тому просив суд зменшити розмір аліментів на утримання дітей, визначений за рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 липня 2005 року.

В ході підготовчого провадження ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд зменшити розмір аліментів на утримання дітей, визначений за рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 липня 2005 року, а також повністю звільнити позивача від сплати заборгованості за вказаними аліментами.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Скарга обґрунтована тим, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зробив висновок про те, що заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів виникла ще до отриманої ним черепно-мозкової травми в 2017 році, а тому не пов`язана з його хворобою.

Вважає, що такий висновок суду суперечить обставинам даної справи, оскільки згідно з пенсійним посвідченням він ( ОСОБА_1 ) є пенсіонером через інвалідність ІІ-ї групи загального захворювання, яке виникло до згаданої травми і постійно прогресує і стан його здоров`я постійно погіршується і не дає йому можливості працювати і утримувати навіть себе.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд послався також на картку реабілітації, як інваліда ІІ-Ї групи, з якої нібито вбачається можливість працевлаштування ОСОБА_1 , але вказує, що такої можливості у нього не було і нема.

Виписки з картки стаціонарного хворого свідчать про те, що ОСОБА_1 навіть до отримання травми систематично проходив стаціонарне лікування або перебував на стаціонарному обстеженні, що перешкоджало працевлаштуванню.

Вказує, що його інвалідність була офіційно встановлена лише в листопаді 2017 року, але фактично вона з`явилася значно раніше.

Як свідчить довідка-розрахунок ДВС, проблеми із сплатою аліментів у апелянта були вже в 2016 році, тобто ще до травми, ці проблеми також були викликані поганим станом здоров`я.

Таким чином, вважає, що висновок суду першої інстанції про появу заборгованості по сплаті аліментів до погіршення його стану здоров`я та про відсутність між ними прямого зв`язку суперечить фактичним обставинам даної справи.

Зазначає, що згідно з довідкою-розрахунком № 28881 ДВС від 31 серпня 2019 року розмір його заборгованості по сплаті аліментів становить 181 411 грн 58 коп.

Тому, вважає, що під час ухвалення оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції було зроблено висновки, що суперечать обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що унеможливлює залишення в силі цього рішення.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_5 досягли повноліття, і на підставі ч.1 ст.180 СК України аліменти на їх утримання, призначені рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 липня 2005 року, припинились. ОСОБА_1 звернувся до суду лише 07 жовтня 2021 року, тобто вже після припинення вказаних аліментів, що виключає можливість зміни їх розміру.

Крім того, згідно з ч.1 ст.197 СК України матеріальний стан платника аліментів може бути підставою лише для відстрочення або розстрочення сплати заборгованості за аліментами, а не для звільнення від неї, тим більше у розмірі 184 411 грн 58 коп., а тому суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на утримання дітей.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 липня 2005 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше половини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи від 07 травня 2003 року до досягнення дітьми повноліття, що підтверджується копією виконавчого листа, виданого 20 липня 2005 року Бориспільським міськрайонним судом на підставі вказаного судового рішення (а.с.5).

Також встановлено, що 27 серпня 2019 року державний виконавець Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області Рудик О.В. склав довідку-розрахунок №2888114, зі змісту якої вбачається, що станом на 31 серпня 2019 року розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів на утримання дітей становив 181 411 грн 58 коп.

Спірні правовідносини регулюються главою 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» розділу ІІІ «Права та обов`язки матері, батька і дитини» СК України.

За ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами.

Згідно з ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_5 досягли повноліття. На підставі ч.1 ст.180 СК України аліменти на їх утримання, призначені рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 липня 2005 року, припинились. Зі штампу на титульному аркуші позову (а.с.1) вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду лише 07 жовтня 2021 року, тобто вже після припинення вказаних аліментів. Ця обставина виключає можливість зміни їх розміру.

Виходячи з наведного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що підстави для зміни розміру аліментів на утримання ОСОБА_5 та ОСОБА_5 , визначеного за рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 липня 2005 року, відсутні та вірно відмовив у задоволенні позову в частині цієї вимоги ОСОБА_1 .

Крім того, зі змісту виписки із медичної карти стаціонарного хворого №9008 (а.с.7-8) та виписного епікризу (а.с.9) вбачається, що в липні 2017 року ОСОБА_1 зазнав черепно-мозкової травми. В періоди часу від 28 серпня 2017 року до 07 вересня 2017 року та від 09 липня 2019 року до 19 липня 2019 року він перебував на стаціонарному лікуванні. В листопаді 2017 року йому була призначена ІІ група інвалідності, однак зі змісту індивідуальної програми реабілітації інваліда №1477 від 13 листопада 2017 року (а.с.10-11) вбачається, що стан здоров`я позивача не виключає можливості його працевлаштування.

Також, зі змісту довідки-розрахунку №28881 від 27 серпня 2019 року (а.с.13-14) вбачається, що ОСОБА_1 не сплачував аліменти навіть в період часу від лютого 2016 року до листопада 2017 року, тобто задовго до дня погіршення стану його здоров`я, що свідчить про те, що виникнення у позивача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей не перебуває в залежності від стану його здоров`я.

Зі змісту листа ГУ ПФУ у Київській області №1000-0905-7/18405 від 09 лютого 2022 року (а.с.37-38) вбачається, що станом на 01 лютого 2022 року розмір пенсії, призначеної ОСОБА_1 , становить 1 934 грн, однак згідно з ч.1 ст.197 СК України матеріальний стан платника аліментів може бути підставою лише для відстрочення або розстрочення сплати заборгованості за аліментами, а не для звільнення від неї, тим більше в розмірі 184 411 грн 58 коп.

Зогляду на вищенаведене, суд першої інстанції вірно вважав відсутніми підстави для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на утримання дітей та відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: