Постанова

Іменем України

30 березня 2022 року

м. Київ

справа № 458/1176/20

провадження № 61-15907св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасник справи:

заявник - ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо Микола Миколайович,

заінтересована особа - Самбірський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо Микола Миколайович, на ухвалу Турківського районного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року у складі судді Коліщук З. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., у справі за заявою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо Микола Миколайович, про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Самбірський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів),

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо М. М., звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Самбірський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів).

Заяву мотивовано тим, що її прабаба ОСОБА_2 за національністю була полькою, оскільки в метричній книзі римо-католицької парафії с. Воютичі Самбірського повіту Львівського воєводства виявлено запис про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хрещеної у с. Воютичі, римо-католицького віросповідання.

Також її баба ОСОБА_4 була хрещена в римо-католицькій церкві, з дитинства виховувалася відповідно до польських національних традицій, в родині було прийнято святкувати польські свята та сповідувати римо-католицьку віру, заохочувалося шанобливе ставлення до польської культури. Отже, ОСОБА_4 виховувалася як полька, однак у часи тоталітарного радянського режиму її батьки не могли вимагати зазначення національної приналежності у відповідних документах з огляду на небезпеку репресій. Крім того, її батько був українцем, а отже, і національність дитини не могла бути вказана іншою, оскільки імперативно визначалася за національністю батька, а не за вибором батьків дитини. ОСОБА_1 зазначає, що встановити приналежність ОСОБА_4 до польської національності в іншому порядку, ніж судовому, є неможливим, у зв`язку з її смертю та відсутністю у її свідоцтві про народження запису про національність батьків, а також відсутністю правового механізму для внесення в позасудовому порядку інформації про її національність до актового запису про народження. Встановлення факту належності ОСОБА_4 до польської національності та внесення відповідних змін щодо національності до даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян є їй необхідним для реалізації своїх особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, наданими Республікою Польща, на території якої вона проживає разом зі своїм малолітнім сином, зокрема, отримання нею карти поляка. Це наддасть їй право на працевлаштування в Республіці Польща на рівні з її громадянами, тобто без обов`язку отримання дозволу на працевлаштування, рівні права на ведення підприємницької діяльності, навчання у вищих навчальних закладах, отримання медичної допомоги та соціального забезпечення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт неправильності (неповноти) запису про національність ОСОБА_4 в актовому записі про народження ОСОБА_5 від 21 вересня 1967 року № 52, зробленого Самбірським районним бюро записів актів громадського стану Львівської області;

- зобов`язати Самбірський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) внести зміни в актовий запис від 21 вересня 1967 року № 52 щодо ОСОБА_5 - у графі національність матері: ОСОБА_6 , з «українка» змінити на «полька»;

- встановити факт неправильності (неповноти) запису про національність ОСОБА_7 в актовому записі про народження ОСОБА_7 від 09 вересня 1939 року № 47, зробленого Самбірським районним бюро записів актів громадського стану Львівської області;

- зобов`язати Самбірський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) внести зміни в актовий запис від 09 вересня 1939 року № 47 щодо ОСОБА_7 - у графі національність матері: ОСОБА_8 , зазначити «полька».

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року, у відкритті провадження за заявою представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Миньо М. М., про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статі 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку факту належності особи до певної національності.

Національність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільного обрання чи відновлення національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

При цьому суди зіслалися на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 807/45/17, від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 та від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо М. М., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Турківського районного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження ухвали Турківського районного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, обґрунтовуючи це необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18 (К/9901/5276/19) (провадження № 11-381апп19), від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19) та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і запереченням ОСОБА_1 , неправильно встановили фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року поновлено ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо М. М., строк на касаційне оскарження ухвали Турківського районного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо М. М., на ухвалу Турківського районного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року і витребувано із Турківського районного суду Львівської області матеріали цивільної справи № 458/1176/20.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги і правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо М. М., не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно із частинами першою, другою та сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

У постановіВерховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20) зазначено, що «перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо)».

ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо М. М., звернулася до суду із заявою про внесення змін до актових записів у графі «національність» для впорядкування документів та реалізації особистих прав, підтвердження польського походження свого роду по лінії прабаби і баби, для вчинення подальших дій, пов`язаних із зближенням з польським народом, отриманням відповідних документів, які б свідчили про приналежність до зазначеної нації та давали можливість скористатися пільгами, які гарантуються особам польського походження.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Зазначений Указ Президента України втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Статтею 11 Конституції України передбачено, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Відповідно до статті 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, ратифікованої Україною 09 грудня 1997 року, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18 (К/9901/5276/19) (провадження № 11-381апп19) зроблено висновок, що «відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу» (пункти 34, 35).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19) та постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 754/7901/19 (провадження № 61-16791св19), від 18 березня 2020 року у справі № 761/36561/19 (провадження № 61-21818св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 759/13784/19 (провадження № 61-1024св20).

Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не лише не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а й судовому розгляду взагалі.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18 (К/9901/5276/19) (провадження № 11-381апп19), від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19), які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що в обраний заявником спосіб факт належності особи до певної національності не встановлюється і не може розглядатись у порядку окремого провадження в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження за заявою представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Миньо М. М., про встановлення факту, що має юридичне значення, було правомірно відмовлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення прийнято з додержанням норм процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Миньо Микола Миколайович, залишити без задоволення.

Ухвалу Турківського районного суду Львівської області від 28 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець