Справа № 461/5717/20 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/3487/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:68
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Івасюти М.В.;

ОСОБА_1 та її представника - адвоката Мотринця І.М.;

ОСОБА_3 та його представника адвоката Дуліч - Рибій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 20 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачкою, як його мамою.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 04.09.2010 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб і в цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 . Після укладення шлюбу сторони спільно проживали з дитиною за адресою реєстрації чоловіка в квартирі АДРЕСА_1 .

З 2016 року сторони даного спору почали періодично їздити на роботу в Польщу, а з 2017 року в більшій мірі позивачка перебувала там на роботі, однак остання постійно підтримувала контакт зі своєю сім`єю. В кінці 2018 року відносини між сторонами почали погіршуватись і ОСОБА_3 подав до суду позов про розірвання шлюбу, який (у зв`язку з його неявками до суду) було залишено без розгляду. Протягом 2019 року позивачка намагалась зберегти сім`ю, налагодити відносини, приїжджала періодично в Україну, пропонувала чоловіку переїхати разом в Польщу, однак він відмовлявся. Весь цей час вона продовжувала передавати кошти на утримання сім`ї і думати про її збереження. В березні 2020 року вона дізналась, що 24.02.2020 року Галицьким районним судом міста Львова було видано судовий наказ №461/1229/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.02.2020 року та до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, 11.02.2020 року ОСОБА_3 повторно було подано до суду позов про розірвання шлюбу, який судом повторно був залишений без розгляду у зв`язку з неявкою до суду позивача.

Позивачка зазначала, що вона заперечує проти розірвання шлюбу, а також проти того, щоб син постійно проживав саме з батьком, однак її спроби владнати з чоловіком ці питання не дали жодного результату: навпаки - відповідач почав чинити позивачці перешкоди у спілкуванні з сином. Позивачка стверджувала, що здатна створити значно кращі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, ніж відповідач, у зв`язку з цим просила визначити місце проживання дитини з матір`ю (том 1, а.с. 2-4).

10 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом покликався на те, що з моменту свого народження і по даний час син ОСОБА_4 проживає саме з ним. Зазначав, що у 2016 році відповідачка ОСОБА_1 виїхала до Польщі, залишивши їх з сином в Україні, і з того часу перестала приймати участь у вихованні сина та виконувати свої материнські обов`язки. В Україну ОСОБА_1 повернулась лише у травні 2020 року та почала часто влаштовувала безпричинні сварки. Стверджувалося, що ОСОБА_3 не чинив матері перешкод у спілкуванні з сином, однак своєю поведінкою вона сама налаштувала сина проти себе. Також стверджувалося, що ОСОБА_3 має належні житлово-побутові умови для забезпечення дитини всім необхідним для її розвитку, стабільний дохід та можливість утримувати дитину, а син має окрему облаштовану кімнату. Просив визначити місце проживання дитини з батьком (том 1, а.с. 123-126).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_3 , за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання судових витрат (том 2, а.с. 163-173).

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визначити місце проживання сина сторін з мамою за місцем її проживання, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що у матеріалах справи достатньо доказів того що ОСОБА_3 з березня 2020 року чинить їй перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином.

Звертає увагу на те, що у справі відсутній висновок психолога «щодо психічного стану здоров`я малолітнього», який вважає обов`язковим, стверджуючи при цьому що малолітній син «страждає від однобічного впливу батька, в суді він не був допитаний з приводу питання, з ким він хоче проживати», а тому просить суд апеляційної інстанції призначити малолітньому сину психологічну експертизу (том 2, а.с. 191-197).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони ОСОБА_3 і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою та другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Згідно статті 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року) Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловити її думки і приділяє їм належну увагу.

Відповідно до положень частини 1 статті 11 Закону України „Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

В матеріалах справи є належним чином оформлений Висновок Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 05.04.2021 року, як органу опіки та піклування, про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого згаданий орган опіки та піклування вважає за необхідне визначити місце проживання згаданого малолітнього разом з його батьком, ОСОБА_3 , за місцем проживання останнього (у АДРЕСА_1 ; а.с. 78-79): згаданий Висновок ... містить інформацію щодо предмета доказування на предмет заявлених обома сторонами спору вимог і має важливе значення для розгляду даної справи.

Згідно цього ж Висновку ..., малолітній син сторін даного спору 01.03.2021 року (маючи 10 з половиною років) під час його відвідин за вищезгаданою адресою місця проживання працівниками Служби у справах дітей Галицької районної адміністрації спільно з працівниками Львівського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді однозначно висловив своє бажання проживати саме з батьком, а «проводити час та спілкуватися з матір`ю хлопчик відмовлявся в категоричній формі» (а.с. 78-79).

Вищенаведені обставини, а саме: бажання сина проживати саме з батьком та факт такого проживання лише з ним щонайменше з січня 2020 року (що визнала в суді апеляційної інстанції апелянт, яка пояснила, що останній раз проживала разом з сином, коли приїздила з Польщі на Різдвяні Свята додому у січні 2020 року), тобто - протягом останніх двох років, суд зобов`язаний приймати до уваги, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що малолітній син «страждає від однобічного впливу батька, в суді він не був допитаний з приводу питання, з ким він хоче проживати».

У матеріалах справи також є наявною письмова консультація психолога Клініки психічного здоров`я дітей, підлітків та молоді Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» від 20.05.2021 року, зі змісту якої вбачається, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обстежувався згаданим психологом і під час такого обстеження «скаржився на вкрай агресивну поведінку з боку матері, яку оцінює як ненормальну». Як висновок у цій письмовій консультації міститься рекомендація «забезпечити дитині спокійні умови проживання, захистити дитину від насилля з боку матері» (а.с. 126-127).

В той же час, в суді першої інстанції ОСОБА_1 клопотання про призначення психологічної експертизи малолітнього сина не заявляла - докази про це у матеріалах справи відсутні.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги з посиланням на відсутність у справі висновку психолога «щодо психічного стану здоров`я малолітнього» та на призначення судом апеляційної інстанції психологічної експертизи малолітнього колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вважає, що у матеріалах справи достатньо доказів, які свідчать про бажання дитини проживати саме з батьком.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 20 серпня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 30 березня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.