ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5873/22 Справа № 199/8873/21 Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянувла у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк",

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, визначило Службу у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, на предмет виселення відповідачів, з підстав того, що за умовами договору іпотеки від 28 березня 2008 року ОСОБА_1 , який є іпотекодавцем, без дозволу іпотекодержателя зареєстрував ще і неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з відповідачами у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , що є порушенням умов договору іпотеки ОСОБА_1 та є правовою підставою, на думку позивача, для виселення відповідачів і неповнолітніх дітей та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою/а.с.1-3/.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено у повному обсязі /а.с.137-140/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ КБ "ПриватБанк" подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом не врахована суперечлива та недобросовісна поведінка особи, яка спочатку передає своє житло в іпотеку, а потім, коли іпотекодержатель чи інша особа стає власником цього житла внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки через невиконання боржником своїх зобов`язань, відмовляється звільнити квартиру, при цьому не дотримується умов договору іпотеки, а саме п. 1.7.1 договору, та без письмової згоди іпотекодержателя реєструє місце проживання інших осіб.

Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено обсяг нерухомого жилого майна відповідача ОСОБА_1 , яке знаходиться у його власності, оскільки сама по собі реєстрація осіб в квартирі не є підтвердженням наявності у них права користування цим майном у відповідності до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР, норму якої суд першої інстанції помилково застосував, як і не є визначальним для вирішення цього спору той факт, що квартира придбана не за кредитні кошти, що не може бути відмовою у виселенні осіб, які, до того ж, мають більше одного місця проживання, оскільки це не може бути звуженням правомочностей власника за для дотримання балансу між правами учасників спору.

Також судом помилково зазначено, що позивачем не надано доказів звернення стягнення на предмет іпотеки, що не відповідає дійсності, оскільки 18 червня 2021 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. вчинено виконавчий напис №771, яким запропоновано звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2008 року у розмірі 5 076 573,28 грн. на предмет іпотеки за адресою АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_1 на праві власності та є предметом іпотеки/а.с.145-151/.

Інші учасники справи не скористались своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, на надання відзиву на зазначену апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 28 березня 2008 року укладено кредитний договір № DNC0GI, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 291 600,00 грн, з кінцевим строком повернення 28 березня 2015 року.

01 серпня 2008 року було укладено додаткову угоду № DNC0GI до кредитного договору № DNC0GI від 28 березня 2008 року, якою змінено валюту кредиту в гривні та визначено такою валютою долар США, у зв`язку з чим заборгованість ОСОБА_1 зазначена в п. 8.1 Додаткової угоди на дату укладання додаткової угоди і становить 61 254,517 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 28 березня 2008 року укладено договір іпотеки. Згідно з п. 1.1 договору іпотеки ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею 46.20 кв.м., житловою 29,8 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 388 850 гри. 00 коп.

Відповідно до п. 1.7.1 договору іпотеки від 28 березня 2008 року визначений обов`язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або інше розпорядження майном без письмової згоди Іпотекодержателя. Проте, всупереч умовам дгоовору іпотеки, відповідач зареєстрував у вказаному житловому приміщенні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, на момент укладення договору іпотеки 28 березня 2008 року в квартирі були зареєстровані: ОСОБА_1 /іпотекодавець/ (з 02 листопада 2007 року, 10 квітня 2008 року був виписаний, а 22 квітня 2008 року знов зареєстрований у квартирі); ОСОБА_2 (з 06 листопада 2007 року); ОСОБА_4 (з 14 листопада 2006 року), які є членами родини ОСОБА_1 , про що на момент укладання договору іпотеки 28 березня 2008 року позивач був добре обізнаний.

Разом з цим, член родини ОСОБА_3 була зареєстрована у іпотечній квартирі 06 лютого 2009 року, про що Іпотекодержатель був письмово поінформований 17 січня 2009 року та заперечень з цього приводу від АТ КБ «Приватбанк» не надходило.

Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем обраний спосіб захист, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 ЦК України та предметом позову є виселення осіб.

Згідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Також колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення у справі, яке відповідає встановленим у ст.ст. 263,264 ЦПК України нормам.

Судом першої інстанції вірно встановлено правовідносини та норми, якими вони регулюються.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України "Про іпотеку", не містять норм, які б обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частиною другою статті 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з частиною четверною статті 29 ЦКУ країни місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до частин другої, третьої статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною першою статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зобов`язано батьків або інші законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Судом першої інстанції, на виконання вимог ст. 263 ЦПК Україени застосовано правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19), які висловлені в аналогічних судових спорах, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з тим, що основною обставиною, яку слід було з`ясувати при розгляді цієї справи, є те, чи придбано квартиру, яка стала предметом іпотеки, за кредитні кошти, чи ні. Саме від цього залежить можливість виселення відповідачів з іпотечного житла з наданням чи без надання іншого жилого приміщення.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку".

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону N 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі № 6-39 цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 303/1590/15-ц.

Колегія суддів зазначає, що аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а не виселення зареєстрованих осіб.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення, з урахуванням того, що предметом іпотеки є квартира, яка не придбавалась за кредитні кошти.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану практику підтвердила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Отже, колегія суддів погоджується з тим, що, виходячи з наданих позивачем матеріалів, спірна квартира, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів. Таким чином, колегія суддів відзначає, що саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідачі можуть бути переселенні, а не враховувати факт наявність у них іншого житла.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Надані апелянтом додаткові докази у вигляді копії виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки колегія суддів не приймає, оскільки позивач при розгляді справи судом першої інстанції не скористався наданими йому правами, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки досліджених судом першої інстанції доказів та надання оцінки колегією суддів апеляційної інстанції додаткових доказів, які не досліджувались судом першої інстанції та яким не надавалась правова оцінка при вирішення позовних вимог по суті спору, де виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, і незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка за наданими позивачем матеріалами справи. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров