ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м.Суми

Справа №591/6100/21

Номер провадження 22-ц/816/290/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М. ,

у присутності :

позивача - ОСОБА_1 та його представника - адвоката Давидова Андрія Григоровича,

представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Свіфт-2016» - Рудевського Володимира Валентиновича ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Свіфт-2016»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2021 року у складі судді Ніколаєнко О.О. у м. Суми, повний текст якого виготовлено 10 грудня 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свіфт-2016» про відшкодування шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем. 24 листопада 2020 року отримав травму внаслідок нещасного випадку на виробництві. Згідно з висновком Сумської обласної клінічної лікарні травма віднесена до категорії тяжких. 23 березня 2021 року висновком Сумської МСЕК позивачу було встановлено 65% втрати працездатності довічно та визнано інвалідом ІІ групи. Вважає, що нещасний випадок стався через те, що робоче місце не було освітленим. Позивач під час своєї роботи неодноразово повідомляв відповідача про необхідність встановлення освітлення на робочому місці, де стався нещасний випадок. Внаслідок виробничої травми він зазнав фізичного болю та душевних страждань, травма призвела до 65% втрати працездатності, необхідності постійного лікування, що позбавляє його можливості нормально працювати і потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Визначає розмір заподіяної йому моральної шкоди в сумі 400 000 грн. Також зазначає, що позивачем додатково були витрачені кошти на ліки та дорогу до лікарні в м. Харків у сумі 9334 грн.

Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача 400 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та 9334 грн. у відшкодування матеріальної шкоди.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Свіфт-2016» на користь ОСОБА_1 130 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та 9334 грн. у відшкодування майнової шкоди - додатково витрачених коштів на лікування.

В іншій частині позовних вимог відмовлено у зв?язку з необгрунтованістю.

Стягнуто з ТОВ «Свіфт-2016» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2042 грн 35 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Стягнуто з ТОВ «Свіфт-2016» в дохід держави судовий збір в розмірі 1393 грн 34 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 та ТОВ «Свіфт-2016» подано апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, пов`язану з апеляційним переглядом судового рішення в сумі 3000 грн.

На переконання заявника апеляційної скарги, судом першої інстанції не було враховано в повній мірі глибину та ступінь фізичного болю, моральних та душевних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я та дійшов до помилкового висновку про достатність та відповідність принципу розумності та справедливості розміру моральної шкоди в сумі 130000 грн.

Зазначає, що в результаті отриманих важких травм, які понесли за собою складні наслідки, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, знайти роботу, він постійно перебуває у емоційному напруженні, змушений переносити нервові потрясіння та душевні страждання.

В апеляційній скарзі ТОВ «Свіфт-2016», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, просило судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачем надана неправдива інформація щодо обставин нещасного випадку, що стався з ним 24 листопада 2020 року, зокрема щодо висоти рампи, наявність освітлення, тощо. Вважає, що саме недотримання позивачем вимог посадової інструкції стало причиною нещасного випадку, а його віднесення до «категорії пов`язаного з виробництвом» відбулося лише за формальних обставин, а саме перебування потерпілого під час травмування на робочому місці.

Також, наголошує на тому, що наявність акту про нещасний випадок на виробництві не є безумовним доказом вини роботодавця.

Відповідач вважає також безпідставне посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 червня 2021 року у справі №235/3191/19 оскільки обставини, які виступали предметом судового дослідженні у судових справах не є подібними.

Крім того, відповідач не погоджується із висновками суду першої інстанції про невиконання товариством вимог п. 5 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 17 квітня 2019 року за №337, оскільки з огляду на специфіку діяльності товариства, залишення автомобіля на місці нещасного випадку, призвело б до не виконання договірних зобов`язань по відвантаженню товару. Значний проміжок часу між подією та оглядом комісії місця пригоди було обумовлено тим, що нещасний випадок стався після закінчення робочого часу, наступного робочого дня - 25 листопада 2020 року, відповідач повідомив Фонд соціального страхування та органи Держпраці, після чого 26 листопада Фондом була призначена відповідальна особа, яка була включена до складу комісії, а 27 листопада 2020 року проведено огляд місця події.

Вказує і на те, що при вирішенні позову в частині стягнення з товариства додаткових витрат на лікування, судом першої інстанції не було взято до уваги те, що у відповідності до положень ст.ст. 16, 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обов`язок з компенсації витрат на лікування застосованої особи покладено на органи Фонду соціального страхування. Також не були враховані сума раніше компенсованих товариством витрат на лікування за наданими позивачем квитанціями на загальну суму 2330 грн 80 коп., також надані ідентичні чеки на суду 1135 грн 31 коп. Декілька копій фіскальних чеків на загальну суму 1891 грн 39 коп. є неналежної якості і з них неможливо встановити назву медичних препаратів.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Свіфт-2016» вказує на те, що вважає доводи позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали доводи своєї апеляційної скарги та заперечують проти апеляційної скарги відповідача, заперечення проти апеляційної скарги позивача представника відповідача та підтримання ним апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з таких підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 02 квітня 2019 року ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ТОВ «Свіфт-2016», працював комплектувальником товарів (а.с. 9-10).

24 листопада 2020 року під час виконання ОСОБА_1 трудових обов?язків з ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він отримав відкриту проникаючу черепно-мозкову травму.

27 листопада 2020 року складено протокол огляду місця, де стався нещасний випадок 24 листопада 2020 року о 18-40 год. з ОСОБА_1 , за яким встановлено, що місцем настання нещасного випадку є вантажно-розвантажувальний майданчик (рампа) складського приміщення. Рампа побудована з металопрофілю, підлога виготовлена з листового металу, не слизька, рівна, без тріщин, щілин і випуклостей. Роботи, які виконувались потерпілим на рампі, не відносяться до робіт на висоті та не потребують спеціального навчання та здійснення додаткових заходів. Над рампою закріплений світильник денного освітлення, який вмикається і вимикається із складського приміщення, при вмиканні світильник працює, освітлення штучне, достатнє. Керівництвом ТОВ «Свіфт-2016» збережено обстановку на місці у такому стані, в якому вона була на момент настання нещасного випадку (а.с. 121)

Факт настання нещасного випадку на виробництві підтверджується Актом за формою Актом за формою Н-1 від 23 грудня 2020 року, відповідно до якого під час проведеного розслідування нещасного випадку, що стався на вантажно-розвантажувальному майданчику за адресою: м. Суми, вул. 3-я Заводська, буд. 3, що орендується ТОВ «Свіфт-2016» встановлено наступне. Так, 24 листопада 2020 року близько 18:40 год, під час виконання робіт по комплектації товарів для відгрузки зі складу комплектувальник ОСОБА_1 разом з комплектувальником ОСОБА_2 знаходився на рампі, яка примикає до складського приміщення. ОСОБА_2 комплектував товари у фургоні автомобіля з однієї сторони, а ОСОБА_1 - з іншої сторони фургона автомобіля. Приблизно о 17-40 год. ОСОБА_2 почув крик і помітив, що ОСОБА_1 нема на рампі. Вийшовши з фургона автомобіля, ОСОБА_2 помітив, що ОСОБА_1 лежить на землі біля рампи. Було викликано швидку допомогу та повідомлено керівництво. За повідомленням КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні з 24 листопада 2020 року з діагнозом відкрита проникаюча черепно-мозкова травма, забій головного мозку, церебросударахноїдальний крововилив, лінійний перелом потиличної та скроневої кісток з переходом на основу черепа, отогемолікварея зліва, епідуральний крововилив тім?яної ділянки зліва, забійна рана м?яких тканин потиличної ділянки (а.с. 26-33).

За висновками комісії нещасний випадок стався під час виконання позивачем трудових обов`язків за режимом роботи підприємства та пов`язаний з виробництвом. Особою, яка допустила порушення законодавства з охорони та гігієни праці визнано ОСОБА_1 , який порушив вимоги пп.21 п. 3 Інструкції з охорони праці №3 для комплектувальника товару.

Відповідно до положень п.п. 21 п. 3 Інструкції з охорони праці №3 для комплектувальника товару, затвердженої наказом директора ТОВ «Свіфт-2016» від 02 січня 2019 року під час робіт на разгрузо-навантажувальному майданчику при вивантаженні і комплектації автомобіля бути уважним та обережним на краю майданчика. Залишати рампу під час паркування вантажного автомобіля. Коригувати паркування можна лише знаходячись збоку від автомобіля на відстані (а.с. 85-88). Із вказаною інструкцією позивач був ознайомлений 12 липня 2019 року (а.с. 83).

З наданої медичної документації вбачається, що ОСОБА_1 в період з 24 листопада 2020 року по 18 грудня 2020 року перебував на стаціонарному лікуванні в КНП СОР «СОКЛ», у період з 09 лютого 2021 року по 24 лютого 2021 року - в ДУ «Інститут неврології, психіатрії та наркології НАМН України», з 04 серпня 2021 року по 13 серпня 2021 року - в КНП «Клінічна лікарня №4» СМР, крім того 24 листопада 2020 року та 15 лютого 2021 року позивачу проведено оперативне втручання (а.с. 34-35, 45-46, 63-64).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 23 березня 2021 року позивачу встановлено 2 групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва зі ступенем втрати працездатності - 65% (а.с. 51-52).

29 червня 2021 року ТОВ «Свіфт-2016» запропоновано ОСОБА_1 тимчасово перевести на легку працю на посаду помічника офісного службовця з режимом неповного робочого часу та неповним робочим тижнем (2 години на день з понеділка по п?ятницю) за тарифною ставкою, з оплатою пропорційно відпрацьованого часу (а.с. 18).

30 червня 2021 року ОСОБА_1 була подана заява про звільнення з роботи за згодою сторін з 30 червня 2021 року (а.с. 119).

Наказом директора ТОВ «Свіфт-2016» від 30 червня 2021 року ОСОБА_1 звільнено 30 червня 2021 року з роботи за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 12).

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині вирішення позову про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходив з того, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час настання нещасного випадку виконував роботи, пов`язані з виробничим процесом, нещасний випадок, який стався з позивачем та призвів до заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень, інвалідізації та втрати працездатності в розмірі 65%, пов`язаний з виробництвом, а тому наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню позивачу завданої моральної шкоди з підстав, визначених статтею 1167 ЦК України.

При визначенні розміру моральної шкоди суд врахувавши те, що актом розслідування нещасного випадку зафіксовано недотримання позивачем вимог інструкції з охорони праці, обсяг заподіяних позивачеві моральних а також фізичних страждань, характер і тривалість цих страждань, стан здоров`я потерпілого, його вік, наслідки нещасного випадку, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, дійшов до висновку, що необхідною та достатньою сумою на відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, які підлягає стягненню з відповідача, є 130 000 грн.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного :

Зокрема, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладено на власника або на уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Статтею 173 КЗпП України визначено шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання Цивільного кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

В той же час , відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Незалежно від вини відшкодовується шкода лише якщо шкода завдана каліцтвом , іншими ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки або якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт ( ч.2 ст.1167 ЦК України).

В той же час, вина відповідача в заподіянні моральної шкоди актом встановлена не була і підстав для відшкодування шкода за відсутності вини роботодавця відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону праці» охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Дія Закону України «Про охорону праці» поширюється на всіх юридичних та фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та на всіх працюючих (стаття 2 Закону України «Про охорону праці»).

Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (частина перша статті 13 Закону України «Про охорону праці»).

За змістом ст. 27 Закону України «Про охорону праці» нормативно-правові акти з охорони праці - це правила, норми, регламенти, положення, інструкції та інші документи, обов`язкові для виконання.

Разом з тим постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника або уповноважений ним орган (частина перша статті 160 КЗпП України).

Доказом вини власника може бути акт про нещасний випадок на виробництві.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19 та від 09 лютого 2022 року у справі №227/3615/19.

У справі, яка переглядається, комісією з розслідування нещасного випадку складено акт проведення розслідування нещасного випадку за формою Н-1/П, за яким нещасний випадок з комплектувальником товарів ОСОБА_1 стався під час виконання ним трудових обов`язків за режимом роботи підприємства, та є таким, що пов`язаний з виробництвом, але вини роботодавця у нещасному випадку що трапився з позивачем не було встановлено.

За змістом п. 57 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 17 квітня 2019 року №337, рішення комісії (спеціальної комісії), зміст акта за формою Н-1 можуть бути оскаржені в судовому порядку потерпілим, членами його сім`ї або уповноваженою ними особою, робочим органом Фонду, а також іншими органами, установами, підприємствами та організаціями, представники яких брали участь у розслідуванні (спеціальному розслідуванні).

Однак, ОСОБА_1 не оскаржувався складений за результатами акт за формою Н-1 та висновки комісії щодо причин виникнення нещасного випадку в установленому порядку не спростовано.

Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляцію відповідача та відмовити в задоволенні вимог позивача про стягнення моральної шкоди.

Також колегія суддів не може погодитися із оскарженим рішенням суду в частині вирішення позову про стягнення з відповідача витрачених позивачем коштів на лікування.

Так, ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції вказував на те, що позивачем протягом періоду з дня настання нещасного випадку по день звернення до суду проходив стаціонарне лікування у зв`язку з отриманими травмами, звертався до лікарів, проходив медичні обстеження та приймав медичні препарати за призначенням лікарів. За поясненнями сторін, протягом періоду перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем витрати на лікування відшкодовувались роботодавцем.

Враховуючи, що документально підтверджена сума витрат на лікування є більшою, аніж заявлена до стягнення сума майнової шкоди, суд вважав, що наявні підстави для стягнення з відповідача 9 334 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди у межах заявлених позовних вимог.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно ст. 1 цьому Законі (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату виникнення страхового випадку): нещасний випадок - обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть; страховий випадок за соціальним страхуванням від нещасних випадків - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці; суб`єкти соціального страхування - застрахована особа, члени її сім`ї або інша особа у випадках, передбачених цим Законом, страхувальник та страховик.

У відповідності до положень п. 1 ч. 2, ст. 10, п. 2, 6 ч. 1 ст. 16 вказаного Закону, Фонд зобов`язаний: забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом, а застраховані особи, у свою чергу, мають право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом, відшкодування витрат під час проходження медичної і професійної реабілітації на проїзд до місця лікування чи навчання і назад, витрат на житло та харчування, транспортування багажу, на проїзд особи, яка його супроводжує.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд проводить одноразову страхову виплату потерпілому, розмір якої визначається відповідно до ступеня втрати професійної працездатності, виходячи з 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату.

Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого.

Страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. . Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а в разі смерті потерпілого - у місячний строк з дня смерті застрахованого особам, які мають на це право (ч.ч. 1, 2 ст. 47 вказаного Закону)

Тобто, з огляду на зазначені норми, з дня встановлення ОСОБА_1 МСЕК стійкої втрати професійної працездатності - 23 березня 2021 року понесені ним витрати на лікування, в наслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 24 листопада 2020 року, має фінансуватися не роботодавцем - ТОВ «Свіфт-2016», а Фонду соціального страхування.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-481цс16 та Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі №127/20705/16-ц.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині ч. 1 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підтвердження понесення додаткових витрат на лікування позивачем були надані ксерокопії фіскальних чеків виданих медичними закладами і аптеками на проведення огляд, проведення досліджень і придбання ліків, переважна більшість яких датована серпнем 2021 року, тобто вже після встановлення позивачу втрати працездатності - 23 березня 2021 року, що не було взяло до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Крім того, як було встановлено судом першої інстанції та не спростовується позивачем, у період з грудня 2020 року по березень 2021 року включно відповідачем в добровільному порядку було надано позивачу та членам його родини матеріальної допомоги на його лікування на загальну суму 63183 грн 70 коп. (а.с. 89/115). Проте, матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що понесені позивачем витрати на лікування отриманих в результаті нещасного випадку травм, перевищує розмір наданої відповідачем матеріальної шкоди.

Колегія суддів, звертає увагу і на те, що частина фіскальних чеків є неналежної якості, з яких неможливо встановити, які медичні препарати придбавалися позивачем (а.с. 25), а тому їх не можна вважати належними доказами понесення позивачем витрат на лікування у зв`язку з нещасним випадком на виробництві.

Висновки суду першої інстанції, що надані позивачем квитанції на проїзд не підтверджують вартість витрат на проїзд до м. Харкова у зв`язку з лікуванням, оскільки ці квитанції не містять дат проїзду та місць призначення ОСОБА_1 не спростовуються.

Таким чином, у відповідності до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, необхідно компенсудавати відповідачу витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи у розмірі 2091 грн00 коп в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Свіфт-2016» задовольнити .

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 листопада 2021 року скасуваи та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свіфт-2016» про стягнення майнової та моральної шкоди.

Компенсувати Товариства з обмеженою відповідальністю «Свіфт-2016» витрати по оплаті судового збору за апеляційний перегляд справи у розмірі 2091 гривень 00 копійк в порядку встановлено Кабінетом міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 24 лютого 2022 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко