Справа № 344/8563/21
Провадження № 22-ц/4808/886/22
Провадження № 22-ц/4808/885/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2022 року та на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 21 червня 2022 року, у складі судді Польської М.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення в зазначену квартиру.

В обґрунтування позову зазначив, що 30.11.2011 року відповідачці було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а 09.12.2011 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано. На момент придбання квартири вона не була придатна для життя, позивач виконав роботи по приведенню спірної квартири для проживання. Також, 05.12.2012 року позивач зареєструвався у квартирі АДРЕСА_1 , де проживав до травня 2021 року і ніс витрати по його утриманню.

Однак, відповідачка у травні 2021 року змінила замок в квартирі та створює перешкоди в користуванні спірною квартирою.

Вважає, що спірна квартира є спільною власністю подружжя і створені ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою слід припинити в судовому порядку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 908 грн.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 червня 2022 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із вказаними рішеннями ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що визначальним для надання захисту права на підставі статті 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном.

Станом на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення ОСОБА_2 перестав бути членом сім`ї власника житла.

Позивач уже тривалий час проживає за адресою місцезнаходження спільного будинку подружжя в с. Старий Лисець Івано-Франківської області, право власності на який не зареєстровано.

Вважає, що Івано-Франківським апеляційним судом у постанові від 05 жовтня 2021 року по справі №344/10461/21 встановлено факт не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі за місцем реєстрації з червня 2018 року, що підтверджується актами обстеження умов проживання. Проте дані обставини не прийнято до уваги судом першої інстанції всупереч ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Апелянтка зазначає, що між сторонами існують неприязні відносини та конфлікти, що унеможливлює їхнє спільне проживання в одній двохкімнатній квартирі, оскільки разом із ОСОБА_1 проживають також двоє неповнолітніх дітей.

Позивач не довів, а судом першої інстанції не встановлено, що протягом останнього часу позивач сплачував за комунальні послуги, утримував та дбав про спільну квартиру, отже відсутні підстави стверджувати, що між позивачем та спірним житлом виник тривалий та тісний зв`язок. У позивача є інше житло, і він не довів, що воно непридатне для проживання.

Вважає, що інтереси апелянтки, як власника та користувача спірним житлом, переважають інтереси позивача, як колишнього члена сім`ї власника житла, в якого припинилися правові підстави користування чужим житлом.

Просить рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які неодноразово були досліджені в спорі між тими самими сторонами щодо одного і того ж жилого приміщення.

Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 листопада 2021 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Зазначає, що на час звернення до суду він був членом сім`ї ОСОБА_1 , на момент розірвання шлюбу він би проживав у спірній квартирі, якщо б відповідачка не чинила йому перешкод. Вважає, що має право проживати у спірній квартирі.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що порушене право позивача, як законного користувача спірної житлової квартири, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що між сторонами був укладений та зареєстрований шлюб 09.12.2011 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.09.2021 року, розірвано.

30.11.2011 року ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровано за нею право власності.

Позивач ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 05.12.2012 року, як член сім`ї (чоловік) власниці нерухомого майна.

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 23 листопада 2021 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

На даний час в провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває спір між сторонами про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної власності подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира - це єдине житло, де позивач зареєстрований та може проживати, він виконав роботи по приведенню житла для проживання, на що ним було вкладено кошти та власні зусилля, ніс витрати по утриманню житла.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі поданих сторонами доказів у справі, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 в установленому законом порядку набув право користування спірною квартирою, вселився до неї як чоловік власниці за її згодою та зареєстрував місце свого проживання в ній, однак ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні вказаним житлом, а відтак суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди позивачу в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселення.

Не заслуговують на увагу посилання апелянтки на те, що факт не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі за місцем реєстрації з червня 2018 року встановлений у справі №344/10461/21 та підтверджується актами обстеження умов проживання. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що предметом спору у справі №344/10461/21 було вчинення ОСОБА_1 економічного домашнього насильства відносно заявника у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також ризиків настання насильства у майбутньому. Вказані апелянтом письмові докази, а саме акти обстеження умов проживання від 24.01.2021 року та 07.05.2021 року, належним чином досліджені судом першої інстанції, а доводи апеляційної скарги щодо них зводяться до переоцінки доказів.

Посилання апелянтки на те, що у позивача наявне інше місце проживання та що він чинить відповідачці перешкоди у користуванні належною їй власністю, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не були підтверджені належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та ухвалив судове рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 24 травня 2022 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 21 червня 2022 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин