Справа № 314/2587/21
Провадження № 2/314/164/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2022 року м.Вільнянськ

Справа № 314/2587/21;

провадження № 2/314/164/2022;

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кіяшко В.О.,

секретар судового засідання Румянцева А.М.,

учасники справи:

-позивач ОСОБА_1 ;

-відповідач ОСОБА_2 ;

-відповідач ОСОБА_3 ;

-третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Сілкіної О.О.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів адвоката Зіменко О.В.,

стислий виклад позицій сторін.

Позивачу ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який він отримав у спадок від свого батька ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, позивач є єдиним власником даного будинку.

Відповідач ОСОБА_2 , яка є колишньою дружиною позивача, разом із другим відповідачем, який є їхнім сином ОСОБА_3 , з 2004 року не проживають в будинку, який належить позивачу на праві приватної власності. З 2004 року та по теперішній час вони проживають в квартирі АДРЕСА_2 .

У даному будинку проживає позивач ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_4 та її малолітньою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є онукою позивача.

Перешкод в користуванні житловим приміщенням ані позивач, ані його донька відповідачам не чинили. Вони добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним житловим приміщенням не користуються понад 6 місяців без поважних причин.

З моменту добровільної зміни відповідачами свого місця проживання позивач неодноразово звертався до своєї колишньої дружини та сина з вимогою знятися з реєстраційного обліку з будинку, оскільки йому доводиться багато сплачувати по рахункам за комунальні послуги, але з відомих тільки відповідачам причин вони відмовляються добровільно знятися з реєстраційного обліку.

Позивач зазначає, що за комунальні платежі нараховуються згідно із чисельністю зареєстрованих осіб, а з 2004 року позивач із донькою самостійно проживаючи в будинку, безперервно і добросовісно оплачували усі комунальні платежі для забезпечення нормального існування та схоронності вказаного будинку, без участі та допомоги відповідачів.У зв`язку з чим, за даних обставин позивач позбавлений можливості звернутись із заявою для оформлення субсидії.

Актом обстеження житлово-побутових умов № 46 від 02 квітня 2021 року встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2004 року не проживають в спірному будинку.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням у зв`язку із тим, що дані особи тривало, понад один рік без поважної причини, відсутні за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового-приміщення, а тому позивач як власник житла вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сілкіна О.О. у судовому засіданні на позовних вимогах наполягали, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Зіменко О.В. позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, заяв та клопотань до суду не надала.

Заяви, клопотання інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 05.07.2021 відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання в приміщенні Вільнянського районного суду Запорізької області.

25.08.2021 від представника відповідачів адвоката Зіменко О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву.

01.09.2021 від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив до позовної заяви.

Ухвалою суду від 12.10.2021 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду.

Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи та з`ясувавши обставини, дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 7, 61, 62, 63, 64). У вказаному будинку проживає позивач ОСОБА_1 його донька ОСОБА_4 та онука ОСОБА_7 , окрім ним в будинку також зареєстровані, але не проживають з 2000року ОСОБА_2 колишня дружина позивача, ОСОБА_3 син сторін.

ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 мешкають в квартирі яка належала її матері, за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача ОСОБА_1 від 02.04.2021 року за №46, складеного комісією у складі: депутата Сіменко С.В., та сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , вбачається, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним мешкають донька ОСОБА_4 та онука ОСОБА_7 . При обстеженні Комісією встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані у спірному будинку, з 2000 року і до теперішнього часу у ньому не проживають, постійно мешкають за іншою адресою в АДРЕСА_4 .

Вказані факти були підтверджені свідком ОСОБА_9 , яка є сусідкою позивача і пояснила, що за адресою: АДРЕСА_1 окрім позивача його доньки та онуки на протязі останніх п`яти років більше ніхто не мешкає, сина позивача свідок взагалі не знає у обличчя, до онуки ОСОБА_10 приходить іноді бабуся, щоб забрати її до себе в гості. Цей факт не спростований відповідачами, ні письмовими доказами ні показами допитаного свідка ОСОБА_11 , яка не підтвердила факт, що відповідачі саме мешкають у спірному будинку, вона лише зазначила, що один раз заходила в гості.

Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права.

Доводи позивача, викладені в позовній заяві, суд вважає обґрунтованими з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обраним позивачем предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України, є визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 386, ст. 391 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом припинення дії, яка порушує право. У зв`язку з чим позивач, який має намір визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням вважає, що в неї є всі законні на це підстави, має право звернутись до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ст. 30, ст. 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319, ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 383 ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усік суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири (будинку), в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власникам. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно яким ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України). Члени сім`ї (колишні члени сім`ї) власника право користування втрачають у разі вибуття на інше постійне місце проживання, у разі не проживання члена сім`ї (колишнього члена сім`ї) власника питання втрати права користування вирішується на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Крім того, Верховним Судом у вказаній вище постанові зроблено висновок про те, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ч. 2 статті 405 ЦК України строки.

Проаналізувавши подані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відсутність відповідачів у спірному будинку понад рік, без поважних причин підтверджені належними та допустимими доказами.

Вирішуючи спір, суди виходить із того, що надані позивачем документи підтверджують достовірно відсутність відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному житловому будинку без поважних причин понад рік.

Верховний Суд у проаналізованому вище правовому висновку у постанові від 21.07.2021 року у справі №227/1044/20 зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Такий же правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15-ц (провадження №61-46621св18).

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Верховний Суд зауважує, що вирішуючи спір, суд повинен належним чином з`ясувати обставини справи та надати їм правову оцінку, з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішити конфлікт між правами та інтересами власника житла та фізичної особи, яка зареєстрована в житловому приміщенні, проте впродовж певного періоду не виявляє до нього жодного інтересу.

Верховний Суд звертає увагу, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Також, Верховний Суд зауважив, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

З урахуванням підстав позову та наданих доказів як позивачем так і відповідачами, суд вважає доведеним твердження позивача, що впродовж більше п`ятнадцяти років, тобто з 2004 року, відповідачі будь-якого інтересу до житлового будинку, в якому зареєстровані, не виявляли без поважних причин, оскільки витрат на утримання будинку не несли, тому, з урахуванням встановлених обставин, визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням буде відповідати легітимній меті та є необхідним у демократичному суспільстві, враховуючи, що порушені права позивача як власника будинку розпоряджатися своєю власністю підлягають поновленню способом, заявленим у позові.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , в ньому не проживають з 2003 року без поважних причин, не приймають участі в утриманні будинку, впродовж тривалого періоду не виявляють до нього жодного інтересу, тому втратили право на користування житловим приміщенням у вказаному будинку.

Перебування відповідачів на реєстраційному обліку в спірному будинку перешкоджає позивачеві ОСОБА_1 у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд.

Встановлені судом цивільні правовідносини щодо власності, набуття і втрати права на користування житловим приміщенням, регулюються Конституцією України, ЦК України, ЖК України, ЦПК України.

Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтями 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, право власності на житло, порядок його набуття та припинення права власності.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1, 2, 3 ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України).

Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави (ч.1 ст.346 ЦК України).

Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняються з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ст.347 ЦК України).

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.379 ЦК України).

Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ст.383 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.

Відповідно до ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 та ч.1 ст.72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири (будинку), в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власникам. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно яким ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України). Члени сім`ї (колишні члени сім`ї) власника право користування втрачають у разі вибуття на інше постійне місце проживання, у разі не проживання члена сім`ї (колишнього члена сім`ї) власника питання втрати права користування вирішується на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано суду належні та допустимі докази того, що відповідачі не проживають у належному позивачу будинку з 2003 року, не приймають участі в його утриманні, не мають права власності чи права на користування житловим приміщенням у вказаному будинку, і, крім того, їх реєстрація в будинку перешкоджає позивачу у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд.

Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які підтверджуються доказами. Зокрема, що, позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , провулок жуковського, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 1049 від 05.08.1986, №940 від 05.06.2987, №1835 від 02.08.1995 (а.с.61); що між позивачем та відповідачами виник спір з приводу чинення перешкод у користуванні та розпорядженні позивачу його власністю внаслідок не зняття у добровільному порядку з реєстраційного обліку у вказаному будинку.

Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в спірному будинку підлягає задоволенню.

Згідно з пунктом 1 частини другої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 11, 12, 81, 83, 89, 206, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.41, 47, 55 Конституції України, ст.ст.16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.9, 64, 71, 72, 150, 155 ЖК України, суд,

вирішив:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

3.Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

4.Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19.08.2022.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Вікторія Олександрівна Кіяшко

19.08.2022