ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м.Суми

Справа №592/809/22

Номер провадження 22-ц/816/815/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

у присутності :

представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Конєва Олексія Миколайовича ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Косолап М.М., у м. Суми, повне судове рішення складене 13 червня 2022 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі філії «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ Сумська вагонна дільниця, про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання виплатити заробітку плату,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що працює столяром 4 розряду у виробничому підрозділі Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця». 09 грудня 2021 року начальником виробничого підрозділу видано наказ №822-ос «Про відсторонення від роботи», яким позивача відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року.

ОСОБА_1 вважає зазначений наказ таким, що прийнятий з порушенням вимог законодавства, оскільки у ньому відсутнє посилання на подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про його відсторонення, чим не враховано вимоги абзацу 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», які мають вищу юридичну силу, ніж підзаконний нормативний акт - положення пункту 41-6 постанови КМУ №1236 від 09 грудня 2020 року.

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», але обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, не визначена.

Вважає, що відповідач оскаржуваним наказом фактично поклав на нього обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як обов`язкові. Вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень. Працівники, які мають протипоказання до вакцинації продовжують безперешкодно працювати, а він за станом здоров`я не має протипоказань до вакцинації, але не має щеплення, внаслідок чого відсторонений від роботи перебуває у гіршому стані, що на його думку, свідчить про дискримінацію.

Відображення у наказі норм щодо необхідності надання відповідних документів на проведення щеплення або наявності протипоказань для нього є неправомірним.

Посилаючись на факт порушення його права на працю та оплату праці, просив визнати незаконним і скасувати наказ начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 09 грудня 2021 року №822-ос «Про відсторонення від роботи»; зобов`язати АТ «Українська залізниця» виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2022 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував, що встановлення конституційних обмежень в частині відсторонення від роботи у разі відсутності щеплення мають бути визначені саме законом України, а не підзаконним нормативно-правовим актом. Вважає, що суд помилково тлумачить норми статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя», у якій законодавець визначив обов`язковою умовою для прийняття рішення про відсторонення від роботи у разі відсутності щеплення наявність подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби. Проте оскаржуваний наказ не містить посилань на відповідне подання.

Звертає увагу, що в супереч вимогам частини 2 статті 12 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя» рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на території України головним державним санітарним лікарем України не приймалося, а було лише прийнято рішення про затвердження переліку професій.

Указаним законом щеплення від респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не встановлене, як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав, визначених частиною 2 статті 12 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя» є незаконним та безпідставним.

Крім того, на момент прийняття оскаржуваного наказу окремі положення наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року №2393 не могли бути підставою для вчинення дій, направлених на відсторонення працівника від роботи, оскільки їх дія була зупинена ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року по справі № 640/35887/21.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Українська залізниця», зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такими, що не впливають на висновки суду, а тому просить у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.

Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлення про день та час слухання справи направлено судом за адресою зазначеною позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі, але повідомлення повернулось без вручення за закінченням терміну зберігання, тому апелянт був повідомлений про час слухання справи за допомогою телефонного зв`язку, але наміру з`явитися в судове засідання не виявив і підтримав подане ним клопотання про зупинення провадження у справі , тому колегія суддів вважає за необхідне слухати справу у відсутність апелянта .

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти апеляційної скарги представника АТ «Українська залізниця», перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 працює столяром 4 розряду пункту технічного обслуговування ст. Суми ІІ групи виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» на посаді столяр 4 розряду (а.с. 11,13-15).

03 грудня 2022 року ОСОБА_1 ознайомлений із зобов`язанням від 26 листопада 2021 року № ПТО-68 про дотримання вимог нормативно-правових актів у сфері нерозповсюдження гострої респіраторної хвороби СОVID- 19 і необхідність проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID- 19 та надання до 08 грудня 2021 року включно начальнику відділу по роботі з персоналом ОСОБА_2 одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти СОVID- 19: документ підтверджуючий отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини, міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію; у разі наявності абсолютних протипоказань до проведення щеплення - довідку від сімейного лікаря форми № 028-1/о. Попереджений про подальше відсторонення від роботи без збереження заробітної плати починаючи з 09 грудня 2021 року (а.с. 70).

ОСОБА_1 виклав свої заперечення щодо вимоги про вакцинацію.

09 грудня 2021 року складено Акт № 02, згідно якого столяр 4 розряду ПТО ст. Суми ІІ групи ОСОБА_1 не виконав вищевказане зобов`язання від 26 листопада 2021 року № ПТО-68, не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти СОVID- 19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID- 19 (форма №028-1/о), виданий закладом охорони здоров`я, або електронний СОVID-19-сертифікат про одужання з мобільного застосунку «Дія», чим засвідчено факт відмови від вакцинації. Позивача проінформовано про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти СОVID- 19 та відсторонення від роботи без збереження заробітної плати (а.с. 69).

09 грудня 2021 року наказом начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» №822/ос «Про відсторонення від роботи» відсторонено з 09 грудня 2021 року від роботи без збереження заробітної плати працівника пункту технічного обслуговування ст. Суми ІІ групи: таб. №2106 - ОСОБА_1 столяра 4 розряду до надання одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або протипоказань до його здійснення або електронного COVID-сертифікату про одужання з мобільного застосунку «Дія» (з визначеним терміном дії) (а.с. 68).

Цього ж дня позивач ознайомлений з вказаним наказом, отримав його копію, виклав у заяві незгоду та вказав на порушення його трудових прав (а.с. 12).

З 09 грудня 2021 року виплата заробітної плати позивачу не здійснювалася.

25 лютого 2022 року наказом начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» № 67 «Про допуск до роботи» з 01 березня 2022 року допущено до роботи столяра 4 розряду ПТО ст. Суми ІІ групи ОСОБА_1 (а.с. 109).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець діяв на підставі, у межах повноважень та на підставі положень, визначених законом та підзаконними нормативними актами. Відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, є законним і правомірним. Будь-яких порушень вимог законодавства або порушення процедури відсторонення від роботи позивача судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 3, ст. 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 дійшов висновку про те, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Відповідно до преамбули Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості.

Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (стаття 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

За змістом ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Частинами 1, 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року, МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Накази МОЗ, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Нормативно-правові акти МОЗ підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 (пункт 6 переліку), зокрема і АТ «Українська залізниця».

В примітці до Переліку зазначено, що обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (з подальшими змінами і доповненнями, станом на дату прийняття оспорюваного наказу 09 грудня 2021 року) встановлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року на території України діє карантин.

Пунктом 41-6 указаної постанови визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи - один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Жодних доказів на підтвердження того, що у позивача є протипоказання до проведення вказаного профілактичного щеплення до суду надано не було.

Отже, судом встановлено, що позивач, який працює у Акціонерному товаристві «Українська залізниця», підлягає обов`язковій вакцинації.

З урахуванням того, що позивач відмовився від обов`язкової вакцинації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що роботодавець правомірно відсторонив його від роботи, в зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів бере до уваги наступне.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

У справі «Соломахін проти України» (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ зробив правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.

Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.

Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю.

З огляду на викладені правові позиції наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

У пунктах а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено, що громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Отже, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, по своїй суті має на меті застосування захисних, а не каральних заходів. Таким захисним заходом законодавством визначено відсторонення від роботи.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Зважаючи на це, не право на працю, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.

Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян.

Індивідуальне право працівника відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву інших працівників, які зробили щеплення, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Таким чином, держава, встановивши правило про те, що працівники, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відстороняються від роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників навчального закладу, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав щеплення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом надана належна оцінка, апеляційний суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 20 вересня 2022 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов