Номер провадження: 22-ц/813/2332/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Свяченої Ю.Б. 16 грудня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

17 серпня 2016 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості у розмірі - 7927,45, доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складало 196 759,31 грн. Згідно уточнених позовних вимог від 07 вересня 2020 року. Банк просив стягнути солідарно з відповідачів 532,66 доларів США - 3% від простроченої суми.

В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що 01 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 49M, згідно з яким ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 20000 на термін до 01 червня 2009 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Оскільки відповідач порушив умови договору в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, в нього виникла заборгованість в розмірі - 7927,45 долар США, що за курсом 24.82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 196759,31 грн. В рахунок забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 49M від 01 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки за № 49 МР1 від 01 лютого 2007 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 7927 доларів США 45 центів, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складало 196 759 грн. 31 коп. за кредитним договором № 49M від 01.02.2007 року та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2951,39 грн.

Ухвалою суду від 14 березня 2020 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року було скасовано. Цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що згідно п.6.7. Кредитного договору, сторони домовилися про збільшення строку позовної давності до 5 років щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків, неустойкі-пені, штрафів. Позивач звернувся до суду 11 серпня 2016 року, тобто, у межах строку позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника АТ КБ «Приватбанк» підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 49M, згідно з яким ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 20000 доларів США на термін до 01 червня 2009 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В рахунок забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 49M від 01 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки за № 49 МР1 від 01 лютого 2007 року.

В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 01 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , ТОВ «Сенама» було укладено договори поруки за № 49 МР1 та за № 49 МР2, за умовами якого поручителі зобов`язались у повному обсязі, солідарно, відповідати за виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за Кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором за № 49M від 01 лютого 2007 року, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 7927 доларів США 45 центів, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2016 року складає 196759 грн. 31 коп. за кредитним договором № 49M від 01.02.2007 року та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2951,39 грн. 39 коп.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року скасовано.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частина 1 ст. 259 ЦК України передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, перебіг строку позовної давності почався з наступного дня після настання строку погашення чергового платежу за договором, тобто з 02 червня 2009 року.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги Банку про те, що згідно п.6.7. Кредитного договору, сторони домовилися про збільшення строку позовної давності до 5 років щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків, неустойкі-пені, штрафів.

Однак, навіть враховуючи вказане положення Договору, строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості закінчився 02 червня 2014 року, тоді як позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до відповідачів тільки 17 серпня 2016 року, тобто з пропуском як загального (трирічного) строку позовної давності, так і п`ятирічного строку позовної давності, обумовленого договором, щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків.

За положеннями ч.4 ст.257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Зазначені висновки про правильне застосування норм права містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

З огляду на вказані норми закону та встановлені судом обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 лютого 2007 року, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 49M від 01 лютого 2007 року з ОСОБА_2 судом зазначено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в рахунок забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за № 49 МР1 від 01 лютого 2007 року.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Частиною 1 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткові (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно зі ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За змістом ст. ст. 559, 598 ЦК, припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати.

Вживаний законодавцем у ч.1 ст.559 ЦК термін "порука" використовується в розумінні зобов`язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому, зазначене положення не виключає можливості пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем)

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 22 червня 2016 року за вих. № 30.1.0.0/2-70201ОDMLL101 надсилав відповідачам, у тому числі ОСОБА_2 , вимоги про погашення заборгованості за договором кредиту, в яких просив погасити заборгованість за кредитним договором від 01 лютого 2007 року за № 49 М.

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строк, після якого порука припиняється, а умова п.10 договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором, не може розглядатися як установлений строк дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Вказане не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч. 4 ст.559 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором закінчився 01 червня 2009 року, а банком вимога про погашення заборгованості до ОСОБА_2 була пред`явлена лише 22 червня 2016 року, тобто з пропущеним строком встановленого ч.4 ст.559 ЦК України.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , як поручителя за кредитним договором № 49 М від 01 лютого 2007 року за, а тому у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Докази та обставини, на які посилається АТ КБ «Приватбанк» у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 березня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

О.В. Князюк

А.П. Заїкін