ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2630/21 Номер провадження 22-ц/814/1092/22Головуючий у 1-й інстанції Ситник О.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів:Лобова О.А., Чумак О.В.,

секретар: Бродська В.О.

за участі: представника позивача Куцин В.Ю.,

представників відповідачів Білько В.В., Ткаченко О.М., Цибульської М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1172340 грн.

В обґрунтування позову вказував, що 15.04.2015 року йому була вручена підозра за ознаками кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК України по кримінальному провадженні № 0000095 внесеному до ЄРДР 31.01.2015 року.

Підозра пред`явлена органом досудового розслідування Миргородським МРВ, того ж числа ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави йому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, термін дії ухвали до 16 годин 13.06.2015 року.

12.06.2015 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 14.09.2015 року, однак 18.06.2015 року колегією суддів Апеляційного суду Полтавської області ухвала слідчого судді скасована в частині строку тримання під вартою та продовжено строк тримання під вартою до 16 годин 12.08.2015 року.

15.05.2015 року йому було проведено судово психіатричну експертизу в якій зазначено що для уточнення діагнозу його необхідно направити на стаціонарну судову психіатричну експертизу.

Вказував, що 23.07.2015 року була проведена стаціонарна судово- психіатрична експертиза в якій зазначено що йому необхідні примусові заходи медичного характеру , оскільки він не може керувати своїми діями . Після цього , ухвалою слідчого судді від

11.08.2015 року йому змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку строком до 16 год. 15.09.2015 року.

В подальшому запобіжний захід було продовжено до 09.07.2016 року.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06.07.2016 року застосовано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді передання на піклування брату ОСОБА_2 .

Вказував, що кримінальне провадження про застосування примусових заходів медичного характеру відносно нього у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні з суворим наглядом за ознаками суспільно- небезпечного діяння передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України закрито, скасовано застосований до нього запобіжний захід у виді передання на піклування брату з обов`язковим лікарським наглядом за місцем тимчасового проживання у зв`язку з тим, що стороною обвинувачення не доведено і судом не здобуто жодних переконливих доказів, що отримані законним шляхом, вчинення суспільно- небезпечного діяння передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зазначав, що незаконно під слідством перебував 5 років 5 місяців і 13 днів. З них 2 місяці і 20 днів під вартою та 4 роки 2 місяці 22 дні був переданий на піклування брату ОСОБА_2 з обов`язковим лікарським наглядом за місцем тимчасового проживання.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування , прокуратури та суду задоволено частково .

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1058362 ( один мільйон п`ятдесят вісім тисяч триста шістдесят дві ) гривні 50 копійок .

Не погоджуючись з рішенням суду, Прокуратура Полтавської області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути на користь позивача розмір моральної шкоди, виходячи з мінімальної заробітної плати , яка існує на час розгляду справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд дійшов помилкового висновку щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди у значно більшому розмірі ніж передбачено законодавством, яке визначає співмірність з мінімальним розміром заробітної плати, оскільки в цій частині вимоги є недоведеними.

При цьому, судом не наведено жодних розрахунків та відповідних критеріїв визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що згідно матеріалів кримінального провадження № 541/2475/15-к ,СУ УМВС України в Полтавській області була вручена підозра ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, кримінальне провадження № 0000095.

15.04.2021 Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави йому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, термін дії ухвали до 16 годин 13.06.2015 року.

12.06.2015 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 14.09.2015 року.

18.06.2015 року колегією суддів Апеляційного суду Полтавської області ухвала слідчого судді скасована в частині строку тримання під вартою та продовжено строк тримання під вартою до 16 годин 12.08.2015 року.

15.05.2015 року ОСОБА_1 проведено судово психіатричну експертизу в якій зазначено що для уточнення діагнозу його необхідно направити на стаціонарну судову психіатричну експертизу.

23.07.2015 року була проведена стаціонарна судово- психіатрична експертиза в якій зазначено що йому необхідні примусові заходи медичного характеру , оскільки він не може керувати своїми діями .

11.08.2015 року ухвалою слідчого судді ОСОБА_1 змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на поміщення до психіатричного закладу в умовах , що виключають небезпечну поведінку строком до 16 год. 15.09.2015 року.

11.08.2015 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області направлено клопотання СУ УМВС України в Полтавській області затверджений прокуратурою Полтавської області про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо ОСОБА_1

15.09.2015 року ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області залишено без змін запобіжний захід у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку , продовживши його дію до 08.01.2016 року .

Вищезазначений запобіжний захід було продовжено до 09.07.2016 року.

06.07.2016 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду застосовано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді передання на піклування брату ОСОБА_2 що проживає по АДРЕСА_1 .

20.03.2020 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області відмовлено у застосуванні примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо ОСОБА_1 .. Кримінальне провадження про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_1 у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні з суворим наглядом за ознаками суспільно- небезпечного діяння передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України закрито, скасовано застосований до ОСОБА_1 запобіжний захід у виді передання на піклування брату ОСОБА_2 з обов`язковим лікарським наглядом за місцем тимчасового проживання у зв`язку з тим, що стороною обвинувачення не доведено і судом не здобуто жодних переконливих доказів, що отримані законним шляхом , вчинення суспільно- небезпечного діяння передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України саме ОСОБА_1 .

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28.09.2020 року залишено без змін ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20.03.2020 року.

( матеріали кримінального провадження Миргородського міськрайонного суду справа № 541/2475/15-к, провадження 1-кп/541/4/2020 )

Таким чином з вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 5 років 5 місяців і 13 днів, з них 2 місяці і 20 днів перебував під вартою та 4 роки 2 місяці 22 дні був переданий на піклування ОСОБА_3 з обов`язковим лікарським наглядом за місцем тимчасового проживання.

Окрім того встановлено, що ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20.03.2020 року відмовлено у застосуванні примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо ОСОБА_1 , а кримінальне провадження про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_1 у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні з суворим наглядом за ознаками суспільно- небезпечного діяння передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України закрито на підставі ч. 3 ст. 513 КПК України, а саме, стороною обвинувачення не доведено і судом не здобуто жодних переконливих доказів, що отримані законним шляхом, вчинення суспільно небезпечного діяння передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України саме ОСОБА_1 . Дана ухвала залишена без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду 28.09.2020 року. ( матеріали кримінального провадження Миргородського міськрайонного суду справа № 541/2475/15-к, провадження 1-кп/541/4/2020 ).

Задовольняючи частково позов, місцевий суд виходив з того, що наявні підстави для відшкодування позивачу завданої шкоди з застосуванням коефіцієнту 2,5 при визначенні моральної шкоди, оскільки моральні страждання позивача підтверджено належними доказами.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтеюст. 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України, які характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Відповідно до приписів ч.1,ч.2,ч.3 статті 23 ЦК України, яка регламентує відшкодування моральної шкоди, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 роеку у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.розмір відшкодування моральної шкоди має убти не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб поет прілої особи, і не повинен приводити до її безпосереднього збагачення.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»

Пунктом 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Аналогічна правова позиція викладено в Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року, справа № 613/158/17.

Відповідно до ч.2,3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Так, законом визначено мінімальний розмір моральної шкоди в місяць мінімальна заробітна плата, розмір якої, згідно вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», станом на час вирішення справи, становить 6500 грн.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19).

Апеляційним судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебував 65,13 місяців під слідством та судом, що рахуються з дня повідомлення останнього про підозру (14.04.2015року) до 28.09.2020 року), а тому мінімальна сума компенсації моральної шкоди за 65 місяців 13 днів перебування позивача під слідством та судом становить (6500 грн. х 65,13 днів) 423345 грн. виходячи з розміру мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» (станом на час такого відшкодування).

За таких обставин слід відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 423345 грн.

Висновок місцевого суду щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у більш, ніж передбачено законом розмірі не знайшли свого підтвердження з огляду на настуне.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визначення компенсації моральної шкоди у розмірі більшому, ніж передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , оскільки в матереалах справи відсутні належні та допустимі докази які б підтверджували про глубину та тривалість моральних страждань позивача, що призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, що б давали підстави для відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі ніж мінімальному визначеному законом за час перебування під слідством та судом до часу закриття кримінального провадження.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення місцевого суд слід змінити, а саме зменшити розмір відшкодування моральної шкоди з 1058362,50 грн. до 423345 грн.

Окрім того, при постановленні оскаржуваного рішення місцевий суд не врахував висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження №12-110гс18), де вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Таким чином, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Проте суд першої інстанції на це уваги не звернув, зазначивши в мотивувальній частині, що «…суд приходить до висновку, що моральна шкода підлягає стягненню саме за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейського служби України» (абз.71) та зробив помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

Враховуючи викладене з мотивувальної частини оскаржуваного рішення необхідно виключити наведений вище сімдесят перший абзац, та змінити резолютивну частину рішення в цій частині.

Також слід змінити порядок розподілу судових витрат у відповідності до розміру задоволених позовних вимог, що передбачено положеннями ст. 141 ЦПК України.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати Полтавської обласної прокуратури за подачу апеляційної скарги у розмірі 15875,45 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 141, 367, п.2 ч.1 ст. 374, п.3, 4 ч.1 ст. 376, 382, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року- змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення абзац, а саме: «Таким чином до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_1 підлягає моральна шкода в загальному розмірі 1058 362 гривні 50 копійок . А тому, з урахуванням вищевикладеного, а також із врахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 ».

Другий абзац резолютивної частини рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року, викласти в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , грошові кошти у сумі 423345 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року, - залишити без змін.

Судові витрати Полтавської обласної прокуратури за подачу апеляційної скарги у розмірі 15875,45 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді О.А. Лобов

О.В. Чумак

Повний текст постанови складено 30.08.2022 року