Справа № 307/3824/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 березня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунич М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Бисаги Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Бочко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Варга Дмитро Дмитрович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Сойма М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки і піклування Тячівської РДА про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_1 , третьої особи на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки і піклування Тячівської РДА про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позову посилається на те, що від шлюбу між нею та відповідачем, який розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року, у них народилося троє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні та вихованні. Вказувала, що ОСОБА_1 добровільно не виконував свій обов`язок по утриманню дітей, в зв`язку з чим, вона звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Для належного матеріального забезпечення та утримання дітей, вона змушена тимчасово виїхати на заробітки за кордон, при цьому разом з дітьми, щоб бути разом з ними.

Також зазначала, що в Чеській Республіці вона має право на проживання та працевлаштування, а також там вона забезпечена житлом і діти мають всі необхідні умови для нормального розвитку та отримання освіти в майбутньому. Однак відповідач згоди на виїзд дітей за кордон не надає, погрожує їй та шантажує, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Посилаючись на викладене просила суд надати дозвіл без згоди батька на тимчасовий виїзд за кордон двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Чеської Республіки без згоди їх батька ОСОБА_1 .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітнім дітям ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Чеської Республіки протягом строку дії їх паспортів громадянина України для виїзду за кордон без згоди їх батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Грушово, Тячівського району, Закарпатської області, Україна.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір у розмірі 840,80 грн.

На дане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Варга Д.Д., подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що після розлучення, за усною домовленістю із позивачкою, старший син ОСОБА_3 залишився проживати разом з ним, а двоє молодші діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають разом з матір`ю. Заперечує твердження позивачки про те, що він не бере участі у виховані дітей та не утримує їх, оскільки ним вчасно сплачуються аліменти, визначені за рішенням суду.

Також зазначає, що після розлучення в серпні 2020 року відповідач на прохання колишньої дружини надав їй письмовий дозвіл на виїзд двох малолітніх дітей за кордон строком до 31 грудня 2020 року в Чеську республіку з урахуванням відвідування Грушівської ЗОШ та не порушення навчального процесу. Попередньо колишнє подружжя домовилося, що батько весь період перебування дітей за кордоном перебуватиме на постійному зв`язку з дітьми та матиме можливість з ними спілкуватися. Проте, після того як колишня дружина з дітьми виїхала за кордон, відповідач лише два рази спілкувався з дітьми ще в серпні місяці, а потім син та колишня дружина взагалі перестали відповідати та дзвінки та сповіщення.

Крім цього зазначає, що діти були вивезені закордон 31 серпня 2020 року на підставі біометричних паспортів (можливий строк перебування 90 діб) і за дозволом батька до 31 грудня 2020 року з періодичними виїздами та не порушенням навчального процесу - обидва терміни були прострочені та за цей період часу жодного разу колишня дружина з дітьми не заїжджали на територію України. Наразі відомо, що колишня дружина з дітьми із-за кордону не поверталися, жодних відомостей про їх місце перебування та стан здоров`я йому невідомо. Крім того, син ОСОБА_4 цілий семестр не відвідував школу, в зв`язку з чим освітній процес був порушений, що суттєво відобразиться на його розвитку та стане перешкодою для подальшого навчання разом зі своїми однолітками.

Позивачкою не надано суду доказів на підтвердження свого позову, а саме, відповідач відмовляється у видачі згоди на виїзд дітей за кордон у супроводі лише матері, взагалі не конкретизовано часові проміжки перебування дітей в певній країні, з підтвердженням відповідними доказами. Також не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дітей та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

З урахуванням того, що надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дітей за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства, оскільки, такий дозвіл не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дітей у цій країні, тому вказане є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року (а. с. 11).

Відповідно до свідоцтв про народження неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком значиться відповідач у справі ОСОБА_1 , а матір`ю - позивач у справі ОСОБА_2 (а.с. 8, 9, 10).

Згідно характеристики керівника Грушівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Драча В.Ю. від 25 лютого 2021 року встановлено, що син сторін ОСОБА_4 навчається в 3 класі Грушівської ЗЗСО І-ІІІ ступенів та зарекомендував себе з позитивної сторони, навчається дистанційно, вчасно передає виконані завдання та за період дистанційного навчання мама приділяє багато уваги навчанню та вихованню сина, допомагає з виконанням домашніх завдань, пошуків додаткової інформації, слідкує за правильним виконанням поставлених задач.

Також в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 має право на проживання та працевлаштування в Чеській Республіці, що також підтверджено документом, виданим офіційною установою Чеської Республіки, копія якого міститься в матеріалах справи.

Згідно висновку органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 24 травня 2021 року за № 04-09/55 встановлено, що оскільки виявлено порушення та неправомірні дії з боку обох батьків, орган опіки та піклування вважає за доцільне залишити прийняття рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межі України без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 , зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , на розсуд суду.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно приписів статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що сторони погодили між собою проживання їх неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу, а саме з матір`ю, яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку та врахувавши те, що діти тривалий час провели у Чеській Республіці, де позивачка має право на поживання та працевлаштування і здатна забезпечити дітей усім необхідним, при цьому не перешкоджаючи відповідачу брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними, то суд першої інстанції правильно вважав про наявність правових підстав для надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю до Чеської Республіки, що відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення такого строку до дії паспортів громадянина України для виїзду за кордон, з огляду на наступне.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Надаючи позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з малолітнім дітям ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд першої інстанції не зазначив період, на який надається такий дозвіл, а саме, не визначив його початок й закінчення.

Визначаючи такий період, слід врахувати, що 24 лютого 2022 року Верховна Рада України ухвалила Закон України Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні". Згідно з даним указом № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнний стан запроваджується з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Таке рішення ухвалено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства.

15 березня Верховна Рада України ухвалила Закон про затвердження Указу Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні". Указом передбачено продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що період на який малолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 можуть тимчасово виїхати за кордон у супроводі матері ОСОБА_2 , за відсутності згоди батька ОСОБА_1 , слід визначити з 01.02.2021 до моменту закінчення воєнного стану в Україні.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди та супроводу батька.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Варга Дмитро Дмитрович, задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2021 року скасувати та постановити у даній справі постанову про часткове задоволення позову.

Надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_1 , мешканки: АДРЕСА_2 дозвіл на виїзд з України неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , мешканця: АДРЕСА_1 до Чеської Республіки на період з 01 лютого 2021 року до моменту закінчення воєнного стану в Україні.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , мешканця: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_1 судові витрати у розмірі 840,80 гривень, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: