КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року м. Київ

Справа №759/14068/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/1745/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Величко Т.О. 18 вересня 2020 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив стягнути з відповідача інфляційні нарахування в розмірі 255968,76 грн, за період з вересня 2017 року (початок прострочення) по червень 2019 року (закінчення прострочення), нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України; три відсотка річних в сумі 74687,67 грн, за період з 29 серпня 2017 року по 29 липня 2019 року, нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, пеню за період з 30 липня 2018 року по 28 липня 2019 року в розмірі 14196000,00 грн, нараховану на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а всього - 14526656,43 грн /т.1 а.с.1-11, 237-239 /.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року (справа № 759/14190/17), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ «ПроКредит Банк» задоволено, стягнуто з ПАТ «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1300000,00 грн, пеню в розмірі 4407000,00 грн (тобто за період з 29 серпня 2017 по 20 грудня 2017 року) та судовий збір в розмірі 8000,00 грн, а всього - 5715000,00 грн.

29 липня 2019 року відповідач у примусовому порядку виконав свої зобов'язання. Отже, порушення прав позивача, як споживача банківської послуги та невиконання грошового зобов`язання щодо повернення суми в розмірі 1300000,00 грн тривало з 29 серпня 2017 року і по 28 липня 2019 року.

Позивачем подавалась ще одна заява про збільшення позовних вимог, однак згідно з протоколом судового засідання від 17 вересня 2020 року вказана заява була повернута позивачу на підставі ст.49 ЦПК України /т.3 а.с.170-173,186/.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про захист прав споживачів - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_1 інфляційні нарахування в розмірі 255968, 76 грн, три відсотки річних в сумі 74580, 82 грн та пеню за період з 30 липня 2018 року по 28 липня 2019 року в розмірі 1000000,00 грн, а всього 1330549, 58 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що чинне законодавство України не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідач в період з 29 серпня 2017 року по 28 липня 2019 року свого основного договірного зобов`язання щодо повернення коштів в розмірі 1300000,00 грн не виконував, чим порушував права та інтереси позивача, які підлягають захисту.

Законодавством не виключається одночасне стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України. Наведене не є подвійним застосуванням штрафних санкцій .

Нарахування за ч. 2 ст. 625 ЦК України становлять: інфляційні витрати - 255968,76 грн, 3 % річних - 74687, 67 грн.

З урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважав, що розмір пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід розраховувати в межах спеціальної однорічної позовної давності вимоги, тобто за період з 30 липня 2018 року по 28 липня 2019 року, в розмірі 14196000,00 грн, але він має бути зменшений до розміру 1000000 (один мільйон) гривень.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням позивач, ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та за неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи. Вказує на те, що суд першої інстанції зменшуючи суму пені за ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» послався на правову позицію Верховного Суду, однак суд не звернув увагу, що вказана постанова прийнята у господарській справі. Також вказує на те, що представник Банку про зменшення неустойки не заявляв, а тому суд безпідставно її зменшив. На підставі викладеного, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Також не погодилось з рішенням суду Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та за неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи. Представник Банку вказує на те, що судом першої інстанції не досліджено питання визначення бази нарахування неустойки за ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» .

В загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного до договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу. При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного, розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі ч.5 ст. 10 Закону про захист прав споживачів. Крім цього відповідач наголошує на тому, що на користь позивача за рішенням суду вже була стягнута пеня у розмірі, що значно перевищує суму вкладу, а тому вказане порушує загальні принципи пропорційності і співмірності.

Також відповідач вказує на те, що у даному випадку взагалі відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ч.2 ст. 625 ЦК України та стягнення з Банку інфляційних втрат та 3% річних, оскільки такі вимоги є необґрунтованими та не ґрунтуються на нормах законодавства.

На підставі викладеного, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представники відповідача - адвокат Перцова О.І. та адвокат Погорецька Х.О. підтримала подану відповідачем апеляційну скаргу, з підстав викладених у ній та просила про її задоволення. Проти доводів апеляційної скарги позивача заперечували, просили залишити її без задоволення.

Позивач та/або його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомили. За клопотанням позивача неодноразово розгляд справи був відкладений. А тому, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність сторони позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 16 червня 2015 року позивач ОСОБА_1 шляхом підписання заяви про приєднання до Генерального договору про надання банківських послуг фізичним особам в ПАТ «ПроКредит Банк» акцептував/підтвердив акцептування публічної пропозиції вказаного банку на укладення Генерального договору, яка була розміщена у електронному вигляді на веб-сайті банку та у письмовому вигляді у відділені банку /т.1 а.с.109/. Матеріали справи містять також копію Генерального договору від 22 травня 2015 року /т.1 а.с.69-107/

Того ж дня між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 були укладені дві додаткові угоди до Генерального договору, за умовами яких банк відкрив ОСОБА_1 поточний розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 та здійснював його розрахункове обслуговування у національній валюті - гривні. У пункті 2 цієї додаткової угоди сторони погодили, що правовідносини між її сторонами регулюються чинним законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та Генеральним договором. Банк також відкрив позивачу картковий рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті - гривні для обліку операцій з використанням банківських платіжних карток /т.1 а.с.108,109/.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі №759/14190/17 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнуто з ПАТ «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1300000 (один мільйон триста тисяч) гривень, пеню в розмірі 4407000 (чотири мільйони чотириста сім тисяч) гривень та судовий збір в розмірі 8000 (вісім тисяч гривень).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач належним чином не довів правомірність відмови у видачі позивачу готівкових коштів з відкритого на його ім`я рахунку, правомірність блокування цього поточного рахунку на здійснення готівкової касової операції. Відповідачем не надано доказів того, що кошти на рахунок позивача надійшли злочинним шляхом. Також не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів звернення відповідача за наслідками блокування до правоохоронних органів, спеціально уповноваженого органу про спробу здійснення незаконної, на думку банку, фінансової операції. Суд виходив із того, що самостійне визначення клієнтом напрямів використання своїх грошових коштів на поточному рахунку (безготівкові чи готівкові перекази), безперешкодна реальна можливість отримання таких коштів як у готівковій, так і безготівковій формі - є реалізацію права клієнта на розпорядження коштами на свій власний розсуд.

Судом також було встановлено, що листом від 30 серпня 2017 року № 1-2/17/2312, який був отриманий позивачем 13 вересня 2017 року, Банк інформував останнього про проведений ним аналіз операцій і джерел походження коштів по його рахунку та повідомив про припинення ділових відносин. Відповідач запропонував позивачу надати реквізити для безготівкового перерахування коштів та звернутися до Банку для закриття рахунків. В іншому випадку, по закінченню 15-денного терміну рахунки будуть закриті Банком самостійно, а всі укладені договори вважатимуться розірваними.

Встановлено, що в подальшому, станом на 20 вересня 2017 року всі банківські рахунки позивача були закриті за ініціативою Банку, а залишок коштів перераховано на рахунок відповідача 2903 «Кошти клієнтів банку за недіючими рахунками» для повернення власнику згідно його розпорядження.

Судом встановлено, що листом від 22 вересня 2017 року № 1-2/17/2585 Банк повторно інформував позивача про припинення ділових відносин шляхом їх розірвання.

В подальшому суд прийшов до висновку, що юридична конструкція ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» в контексті із обґрунтуванням відповідача свідчить про те, що Банком в межах його прав визначених абз. 5 ч.1 ст.10 цього Закону прийнято рішення про припинення ділових відносин (у тому числі, шляхом їх розірвання) із позивачем.

З наведеного суд вбачав, що у разі розірвання договору банківського рахунку банк зобов`язаний за власним вибором клієнта видати йому залишок коштів на рахунку готівкою або перерахувати їх на інший вказаний клієнтом рахунок.

Оскільки позивач є споживачем банківських послуг, а банк - їх виконавцем, тому він має нести відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у вигляді пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення /т.2 а.с.67-77/.

Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та Постановою Верховного суду від 26 червня 2019 року /т.1 а.с.16-26 т.2 а.с.78-82/.

Судами було встановлено, що наказом голови Правління ПАТ «ПроКредит Банк» від 23 червня 2017 року № 160 затверджено Генеральний договір про надання банківських послуг фізичним особам в ПАТ «ПроКредит Банк», який діє з 10 липня 2017 року.

Станом на 22 серпня 2017 року на банківському картковому рахунку позивача № НОМЕР_1 обліковувались грошові кошти в розмірі 1304405 (один мільйон триста чотири тисячі чотириста п`ять) гривень17 копійок.

22 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із письмовою заявою № 4-1/17/687 про повернення (видачу) готівки з його поточного рахунку в розмірі 1300000 (один мільйон триста тисяч) гривень. Заява була прийнята банком в операційний час, про що свідчить відбиток штемпеля, 22 серпня 2017 року, та підпис відповідного працівника. Матеріали даної справи також містять копію цієї заяви /т.1 а.с.111/.

Вказане судове рішення було виконано в порядку примусового виконання судових рішень 29 липня 2019 року, про що свідчать дані виконавчого провадження ВП № 58705978 /т.1 а.с.27-31/ .

Також матеріали даної справи містять копію меморіального ордеру № 11_367948400 від 29 липня 2019 року про здійснення АТ «ПроКредит Банк» переказу коштів на рахунок приватного виконавця Коновалова О.С. на виконання виконавчого листа № 759/14190/17 /т.1 а.с.136/.

Положення ст. 11 ЦК України передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

У контексті ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 вказано на те, що відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі ст. 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо можливості застосування до вказаних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ та нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 цього Закону Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 цього Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов'язання на користь споживача.

Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону №1023-ХІІ не нараховується.

В Постанові від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15 Велика Палата Верховного Суду навела наступні праві висновки.

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов'язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (ст. ст. 1058, 1061 ЦК України).

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів ч. 5 ст.10 Закону про захист прав споживачів слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов'язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов'язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому погоджується з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 180/1179/15-ц та від 13 березня 2017 року у справі № 761/14537/15-ц, та не вбачає підстав для відступу від них.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду зауважує, що дійсний зміст приписів ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (ст. ст. 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №607/10080/16ц, від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 592/6332/15-ц вказано на те, що тлумачення ст. ст. 549, 625 ЦК України та ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що пеня та 3 % річних, є різними правовими категоріями. Пеня та 3 % річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3 % річних не є видом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та 3 % річних, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У Постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц Верховний Суд зазначив, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

З наведених обставин вбачається, що 16 червня 2015 року між сторонами виникли договірні правовідносини з договору банківського вкладу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 759/14190/17 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнуто з ПАТ «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1300000 (один мільйон триста тисяч) гривень, що становить суму вкладу та пеню в розмірі 4407000 (чотири мільйони чотириста сім тисяч) гривень.

Судом у вказаному рішенні встановлено, що 29 серпня 2017 року, як на третій робочий день, фінансова операція мала бути поновлена і позивачу повинна була видана в цей день готівка. 30 серпня 2017 року відповідачем прийнято рішення про відмову в підтримання ділових відносин з позивачем, шляхом їх розірвання

Також судом було встановлено, що листом від 30 серпня 2017 року № 1-2/17/2312, який був отриманий позивачем 13 вересня 2017 року, Банк повідомив про припинення ділових відносин, запропонував позивачу надати реквізити для безготівкового перерахування коштів та звернутися до Банку для закриття рахунків. В іншому випадку, по закінченню 15-денного терміну рахунки будуть закриті Банком самостійно, а всі укладені договори вважатимуться розірваними. Листом від 22 вересня 2017 року № 1-2/17/2585 Банк повторно інформував позивача про припинення ділових відносин шляхом їх розірвання.

В порядку ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом у вищевказаному судовому рішення встановлено, що 29 серпня 2017 року відповідач мав виконати своє зобов`язання перед позивачем щодо повернення суми вкладу, а договірні правовідносини між сторонами були розірвані 30 серпня 2017 року.

У позовних вимог позивач просив про стягнення з відповідача пені за період з 30 липня 2018 року по 28 липня 2019 року в розмірі 14196000,00 грн, нараховану на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на суму 1300000 (один мільйон триста тисяч) гривень, що становить суму вкладу.

Суд першої інстанції вказав на те, що розмір пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід розраховувати в межах спеціальної однорічної позовної давності, тобто за період з 30 липня 2018 року по 28 липня 2019 року в розмірі 14196000,00 грн, але з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, розмір пені має бути зменшений до 1000000 (один мільйон) гривень.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що після прийняття рішення про розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до ч. 5 ст.10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

Вказаний висновок апеляційної суду ґрунтується на правовій позиції викладеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справ №320/5115/17.

Слід також погодитись з доводами апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не досліджено питання визначення бази нарахування неустойки за ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» .

В Постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що в загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу. При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів».

Враховуючи обставини розірвання договірних правовідносин між сторонами, а також те, що позивачем були заявлені вимоги про стягнення пені нарахованої на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» на суму 1300000 (один мільйон триста тисяч) гривень, що становить суму вкладу, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача цієї пені відсутні.

Наведене вище вказує на обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача в цій частині та спростовує доводи апеляційної скарги позивача. У зв`язку з цим колегія суддів приходиться до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Вказане вище також спростовує доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у повному обсязі за весь період прострочення виконання зобов`язання відповідачем та відсутність підстав для зменшення цього розміру пені.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача і рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст.625 ЦК України апеляційний суд виходить з наступного.

За загальним правилом визначеному у ст.ст. 598,599 ЦК України зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з рішення суду.

Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі ст.625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується як договірними правовідносинами, що існували між сторонами до 29 серпня 2017 року, так і рішенням суду від 24 вересня 2018 року, а виконання цього зобов`язання відбулось 29 липня 2019 року.

Нарахування за ч. 2 ст. 625 ЦК України наведені позивачем, і судом першої інстанції за період з 29 серпня 2017 року по 28 липня 2019 року , становлять 3 % річних - 74687, 67 грн, сума інфляційних витрат розрахована виходячи з сукупного індексу інфляції 119,6899 % становить 255968,76 грн. Однак, нарахування цих компенсаційних сум має відбуватись з наступного дня після порушення грошового зобов`язання, тобто з 30 серпня 2017 року, а сукупний індекс інфляції за цей період становив 116,86 %.. Таким чином за період з 30 серпня 2017 року по 28 липня 2019 року сума 3 % річних становить 74580,82 грн, сума інфляційних втрат становить 219180,00 грн, а загальна сума становить 293760,82 грн.

У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України підлягає зміні з визначенням вищевказаних сум.

Таким чином, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково.

Доводи викладені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 не найшли свого підтвердження, а тому дана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення суми пені на підставі ч.5 ст.10 закону України «Про захист прав споживачів» - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення суми пені на підставі ч.5 ст.10 закону України «Про захист прав споживачів» - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України - змінити визначивши суми: 3 % річних - 74580,82грн., сума інфляційних втрат становить 219180,00грн., а всього 293760,82 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 06 вересня 2022 року.