ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 вересня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4126/19

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/706/22

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Шитченко Н.В.,

суддів - Мамонової О.Є., Висоцької Н.В.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

стягувач: АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,

боржник: ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14 березня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання судового рішення.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила відстрочити до 25 жовтня 2022 року виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 742/4126/19 за постановою Прилуцького МРВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у виконавчому провадженні № 63382482 від 22 жовтня 2020 року.

У мотивування заявлених вимог зазначала, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 17 березня 2020 року, що змінено постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року, з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 9 309,43 грн заборгованості за кредитним договором. На час звернення з даною заявою наявні обставини, які ускладнюють виконання рішення суду, оскільки заявниця має захворювання шкіри, яке є одним з різновидів онкологічної хвороби, у зв`язку з чим вона перебуває на обліку у КНП «Чернігівський медичний центр сучасної онкології», регулярно проходить обстеження та двічі на рік перебуває на стаціонарному лікуванні, всі грошові заощадження йдуть на оплату вартісного лікування.

Указувала, що у Печерському районному суді м. Києва розглядається спір про визнання Генеральної угоди про реструктуризацію та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20 червня 2015 року недійсною, і саме ця угода є предметом спору у справі № 742/4126/19, за результатами розгляду якої з неї стягнуто кредитну заборгованість.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 14 березня 2022 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Відстрочено до 25 жовтня 2022 року виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду у справі № 742/4126/19 від 13 серпня 2020 року за постановою Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у виконавчому провадженні № 63382482 від 22 жовтня 2020 року.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи судове рішення незаконним та винесеним з порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку районного суду про наявність підстав для відстрочення виконання рішення суду.

Стягувач зазначає, що постанову Чернігівського апеляційного суду, якою змінено рішення районного суду, винесено 13 серпня 2020 року, і того ж дня судове рішення набрало законної сили, отже, у суду першої інстанції на час розгляду заяви ОСОБА_1 , беручи до уваги приписи ч. 5 ст. 435 ЦПК України, були відсутні процесуальні підстави для відстрочення виконання судового рішення поза межами річного строку з дня його ухвалення.

Наголошує на тому, що іншою ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 27 січня 2021 року вже задовольнялась аналогічна заява боржниці та відстрочено виконання рішення суду до 21 жовтня 2021 року. Звертає увагу, що повторне звернення із заявою про відстрочення виконання судового рішення, а тим більше у строк, який перевищує один рік з дня ухвалення такого рішення, законом не передбачено.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідачка посилалась на те, що для з`ясування ситуації, за якої у неї начебто виник борг перед АТ КБ «ПриватБанк», звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсною Генеральної угоди про реструктуризацію та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20 червня 2015 року. Справа розглядається вже понад 2 роки і на даний час рішення у справі не винесено.

Зауважує на тому, що в разі задоволення наведеного вище позову нею буде вжито заходів щодо перегляду рішення Прилуцького міськрайонного суду від 17 березня 2020 року, яким з неї стягнуто кредитну заборгованість. При винесенні оскаржуваної ухвали ця обставина була врахована районним судом, адже така ситуація відповідно до ст. 435 ЦПК України та ст. 33 ЗУ «Про виконавче провадження» є винятковою обставиною, яка перешкоджає належному виконанню рішення суду.

Наголошує на тому, що у разі сплати неіснуючого боргу перед банком, враховуючи наявне у неї тяжке захворювання та великі витрати на лікування, вона буде вкрай обмежена у коштах на проживання, що є порушенням її конституційних прав.

Прилуцьким МРВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Порядок направлення судових повісток та повідомлень визначено ст. 128 ЦПК України. За правилами ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи.

Судові повістки на ім`я ОСОБА_1 надсилалися останній за вказаною нею у заяві про відстрочення виконання рішення суду електронною адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 222-224) та були доставлені до її електронної скриньки, про що свідчать довідки про доставку електронного листа (т. 2 а.с. 34 зворот, 46).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, відповідно до положень ст. 128 ЦПК України та наведених вище обставин вважається належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду. У справі наявна заява ОСОБА_1 про проведення розгляду справи за її відсутності (т. 2 а.с. 39).

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника стягувача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду - скасувати, враховуюче наступне.

Дійшовши висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду, районний суд, пославшись на положення ч. 4 ст. 435 ЦПК України та ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження», виходив з того, що заявницею надано переконливі та беззаперечні докази виникнення виняткових обставин, які ускладнюють виконання рішення суду або роблять його виконання неможливим.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 17 березня 2020 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2015 року в розмірі 10 862,95 грн (т. 1 а.с. 114-115).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року зазначене рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено суму заборгованості, стягнутої з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 20 червня 2015 року, з 10 862,95 грн до 9 309,43 грн (т. 1 а.с. 179-183). Наведене рішення суду апеляційної інстанції у касаційному порядку сторонами не оскаржувалося.

На виконання судового рішення Прилуцьким міськрайонним судом видано виконавчий лист № 2/742/243/20 про стягнення з ОСОБА_1 9 309,43 грн заборгованості, який 17 вересня 2020 року надіслано АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 197).

Постановою державного виконавця Прилуцького МРВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 22 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/742/243/20 (т. 1 а.с. 201-202).

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій просила відстрочити до 21 жовтня 2021 року виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду від 13 серпня 2020 року. У мотивування свого клопотання зазначала про наявність тяжкого захворювання, на лікування якого витрачаються значні грошові кошти, що унеможливлює виконання судового рішення. Посилалась на оскарження нею Генеральної угоди про реструктуризацію та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 20 червня 2015 року, яка є предметом спору у справі про стягнення з неї кредитної заборгованості (т. 1 а.с. 198-200).

Дійшовши висновку про обґрунтованість заявлених вимог, Прилуцький міськрайонний суд ухвалою від 27 січня 2021 року задовольнив заяву ОСОБА_1 та відстрочив до 21 жовтня 2021 року виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду у справі № 742/4126/19 за постановою Прилуцького МРВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 22 жовтня 2020 року (т. 1 а.с. 218). У апеляційному порядку наведена ухвала суду стягувачем не оскаржувалась.

Звернувшись повторно у жовтні 2021 року із заявою про відстрочення до 25 жовтня 2022 року виконання судового рішення, яким з неї стягнуто кредитну заборгованість (т. 1 а.с. 222-224), ОСОБА_1 зазначила ті ж обставини, на які посилалась й у попередній заяві - наявність тяжкого онкологічного захворювання, на діагностику та лікування якого витрачаються всі грошові заощадження, та розгляд Печерським районним судом м. Києва її позову до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною Генеральної угоди.

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Розділом VIЦПК України визначений перелік процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Частинами 1, 3, 4 ст. 435 ЦПК України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує, зокрема, щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5 ст. 435 ЦПК України).

Верховний Суд у своїй постанові від 06 грудня 2019 року у справі № 2а/0570/6531/2011 дійшов висновку, що відстрочення є відкладенням чи перенесенням дати виконання рішення на новий строк, який визначається судом, та допускається у виняткових випадках, залежно від обставин справи. Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі, об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють таке. При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого відстрочення не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Оцінюючи доводи заяв про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду не відповідає вимогам закону.

Підставами, на які посилається ОСОБА_1 для відстрочення до 25 жовтня 2022 року виконання рішення суду, є те, що наразі Печерським районним судом м. Києва вирішується спір за її позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною Генеральної угоди, а також наявність тяжкого захворювання, що, на думку заявниці, є особливими обставинами, які ускладнюють та роблять неможливим виконання рішення суду про стягнення з неї кредитної заборгованості.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що питання про відстрочення виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду від 17 березня 2020 року вже вирішувалося у судовому порядку. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 27 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено та відстрочено до 21 жовтня 2021 року виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду у справі № 742/4126/19. Тобто, боржниця вже скористалася передбаченим нормами ст. 435 ЦПК України правом для відстрочення виконання судового рішення.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про відстрочення до 25 жовтня 2022 року виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду від 17 березня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що заявником надано переконливі та беззаперечні докази виникнення у неї саме виняткових обставин, які ускладнюють виконання рішення суду або роблять його виконання неможливим.

У той же час, колегія суддів вважає, що при вирішенні заяви ОСОБА_1 районний суд порушив принцип рівності процесуальних прав учасників справи та неупередженості, надавши перевагу одній зі сторін і при цьому не вмотивувавши таке своє рішення з посиланням на належні докази.

Європейський суд допускає, що тільки за виняткових обставин договірні сторони мають право, зокрема, втручатися у судові провадження з виконання судових рішень, однак таке втручання не повинне спричиняти перешкоди виконанню судового рішення, позбавляти його чинності, безпідставно його відстрочувати або, ще гірше, підривати суть цього рішення (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії»).

У постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 Верховний Суд зазначив, що відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Водночас розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною. Таким чином, розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільного зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

При вирішенні питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду необхідно враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

У ході апеляційного розгляду справи встановлено, що в добровільному порядку рішення суду боржником не виконується протягом майже двох років, доказів про вжиття заходів з його часткового виконання не подано, беручи до уваги, що сума коштів до стягнення не є занадто великою. Апеляційний суд зауважує на тому, що ОСОБА_1 з часу ухвалення рішення судом апеляційної інстанції (13 серпня 2020 року) двічі зверталася із заявою про відстрочення виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду від 17 березня 2020 року, не надаючи при цьому жодних доказів на підтвердження добросовісності намірів реально виконувати судове рішення.

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про недотримання районним судом положень ч. 5 ст. 435 ЦПК України, з урахуванням того, що рішення Прилуцького міськрайонного суду від 17 березня 2020 року, яке змінено постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року, того ж дня набрало законної сили, отже, у суду першої інстанції були відсутні процесуальні підстави для відстрочення виконання судового рішення поза межами річного строку з дня його ухвалення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду, у зв`язку з чим ухвалу Прилуцького міськрайонного суду від 14 березня 2022 року відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України належить скасувати та відмовити у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду.

Керуючись ст. 367, 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - задовольнити.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14 березня 2022 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання судового рішення у справі № 742/4126/19 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

Н.В. Висоцька