Єдиний унікальний номер: 448/884/20
Провадження № 2/448/22/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

13.09.2022 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Юрій БІЛОУС,

за участю секретарів судового засідання: Ірини РОМАНЧЕНКО, Оксани ТХІР,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Мостиська (Львівська область, Яворівський район, місто Мостиська, вулиця Грушевського, 1/9, 81300) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області, Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, Державної казначейської служби України та Прокуратури Полтавської області,

про: стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

позивачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3 , не з`явились (заява),

представник відповідача: прокуратури Полтавської області Ярослав ШУСТ,

представники відповідачів: ГУ ДФС України у Полтавській області, ГУ ДПС у Полтавській області, Державної казначейської служби України, не з`явились,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

Описова частина

І. Короткий виклад обставин справи:

Громадяни ОСОБА_1 (надалі Позивач 1) та ОСОБА_2 (надалі Позивач 2) звернулися в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , (надалі Позивач 3) до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 10.10.2019 року за їх (Позивачів) місцем проживання посадовими особами відділу розслідування кримінальних проваджень СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 03.10.2019 року було проведено обшук та тимчасове вилучення речей, серед яких грошові кошти в вітчизняній та іноземних валютах: 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих, 36000 грн. Надаючи дозвіл на проведення обшуку, суд виходив з того, що в житлі їх, Позивачів 1, 2 та 3 можуть знаходитись виключно лише речі та документи, які нібито можуть вказувати на причетність Позивача 1 до розслідуваної правоохоронними органами кримінальної справи за ознаками ч.3 ст.212 КК України, внесеної в ЄРДР за №0000043 від 23.04.2019 року. У відповідності до ухвали слідчого судді від 03.10.2019 року, за результатами обшуку вилученню підлягали речі та кошти, не обліковані, отримані незаконним шляхом, незаконно ввезені на митну територію України. З огляду на те, що він, Позивач 1 є державним службовцем та підпадає під вимогу законодавства про декларування майна, коштів та фінансових зобов`язань, усі активи Позивача 1, які відображені у поданій НАЗК декларації є такими, що пройшли перевірку та являються поза розумним сумнівом набутими законним шляхом.

Вказують, що достовірно володіючи на момент проведення обшуку про законність підстав наявності готівкових коштів, які перебувають у володінні та розпорядженні його, Позивача 1, з огляду на те, що доступ до електронних декларацій є відкритим, посадовими особами відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області, все ж, всупереч ухвалі слідчого судді, якою визначались допустимі заходи процесуального реагування у ході проведення обшуку, було вилучено усі готівкові кошти, які перебували у володінні та розпорядженні Позивача 1, що поставило останнього і її, Позивача 2, яка є його дружиною у вкрай скрутну фінансову ситуацію, зважаючи на наявність істотних планів щодо розпорядження такими коштами. З огляду на те, що арешт на тимчасово вилучені кошти не накладався, відповідач (СУ ГУ ДФС в Полтавській області) був зобов`язаний не пізніше 12.10.2019 року повернути вилучені кошти йому, Позивачеві 1.

Зазначають, що з приводу скарг його, Позивача 1 щодо повернення коштів належної відповіді ним не отримувалось протягом тривалого часу. Через незаконне вилучення та подальше тривале безпідставне неповернення правоохоронними органами належних йому, Позивачу 1 грошей протягом цього часу він був протиправно позбавлений можливості здійснювати своє суб`єктивне право на розпорядження та користування цим своїм майном. З огляду на те, що тимчасове вилучення відбулось 10.10.2019 року, арешт на вилучене майно мав бути накладений не пізніше 11.10.2019 року, відтак починаючи з 12.10.2019 року подальше утримання тимчасово-вилученого майна відбувалось без достатньої правової підстави, тобто з грубим порушенням права власності його, Позивача 1 ї його сім`ї. Незважаючи на звернення до посадових осіб відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області з клопотанням про негайне повернення майна, незаконно утримуваного такими представниками влади, йому, Позивачу 1 надано відмову у задоволенні вказаного клопотання.

Стверджують, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 06.11.2019 року зобов`язано посадових осіб СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області повернути йому, Позивачеві 1 кошти, які були тимчасово вилучено у ході обшуку 10.10.2019 року, оскільки дозвіл на вилучення таких коштів слідчим суддею не надавався, а слідчим не надано жодного доказу незаконності походження таких коштів, як і доказу накладення на такі кошти арешту у встановленому КПК України порядку. Таким чином ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 06.11.2019 року було констатовано незаконність дій посадових осіб Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області. Оскільки дана ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає, обов`язок щодо повернення вказаних коштів у Відповідача 1 (ГУ ДФС України в Полтавській області) виник одразу після проголошення змісту такої ухвали, тобто 06.11.2019 року. Натомість, Відповідачем 1 і надалі здійснювались незаконні спроби продовжити протиправне позбавлення його, Позивача 1 права на розпорядження коштами, що перебували у його власності, чому підтвердженням слугує ухвала слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 12.11.2019 року, якою Начальнику третього відділу РКП СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області Прощай Є.С. в чергове відмовили у накладенні арешту на майно Позивача 1.

Покликаються на те, що, вони, Позивач 1 та Позивач 2 вимагають стягнення на їх користь моральної компенсації за час безпідставного та протиправного неповернення незаконно відібраних грошей. Він, Позивач 1 був вимушений оскаржувати бездіяльність органу досудового розслідування до суду і лише після цього, зі спливом значного часу, йому, Позивачу 1 було повернуто вилучене майно під час проведеного обшуку з порушенням КПК України лише 15.11.2019 року. Позивач 1 вживав додаткових зусиль для захисту свого права, водночас вона, Позивач 2, котра являється його дружиною весь цей час зазнавала психічних страждань, істотних хвилювань щодо можливості відновлення майнового стану їх сім`ї, можливості забезпечення усіх соціальних потреб та відновлення соціальної репутації. Крім того, проведення обшуку відбувалось з фізичним втручанням у житлове приміщення їх, Позивача 1 та Позивача 2, шляхом виламування вхідних дверей та воріт житлового будинку, що може бути підтверджено шляхом допиту посадових осіб відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області. Вказані події залишили непоправний слід у пам`яті та психіці Позивачів 1 та 2 і їх сина - Позивача 3, оскільки обшук відбувався о 07 год. 03 хв. ранку, під час чого виламавши двері озброєні особи проникнули у житло Позивачів 1, 2 та 3 , і розпочали проводити обшук у досить грубій манері. Внаслідок незаконного утримання тимчасово-вилученого майна без накладення на нього арешту слідчим суддею, він, Позивач 1 зазнав моральних страждань, не міг дбати про сім`ю. Незаконні дії органів досудового слідства та суду негативно вплинули на стосунки Позивачів 1, 2 та 3 з оточуючими людьми, вони змушені докладати значних зусиль для їх відновлення та поновлення своїх порушених прав.

З огляду на наведене, просили суд, стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь їх, Позивачів 1, 2 та 3 солідарно компенсацію у розмірі 3 000 000 гривень (по 1 000 000 гривень на компенсацію кожному з Позивачів) за безпідставне та незаконне вилучення та неповернення коштів, вилучених в ході обшуку без подальшого накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

11.09.2020 року від сторони Відповідача 1 - ГУ ДФС у Полтавській області на адресу суду надійшов відзив, а також додаткові пояснення від 27.10.2020 року на вищевказаний позов. У даному відзиві та додаткових поясненнях сторона Відповідача 1 повністю заперечує щодо позовних вимог Позивачів 1, 2 та 3. При цьому зазначає, що реалізація такого механізму, як оскарження постанов, дій та бездіяльності слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Стороною позивача окрім ухвал слідчого судді, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких вони могли зазнати у зв`язку з процесуальними діями, рішеннями органу досудового розслідування, тому правові підстави, передбачені статтями 1173, 1174, 1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкода відсутні. Також покликається на те, що Позивачами 1, 2 та 3 в порушення норм права не доведено наявність шкоди завданої їм, Позивачам 1,2 та 3, в тому числі і ГУ ДФС у Полтавській області, доказів наявності завданої шкоди ні суду, ні учасникам справи не надано. Жодними доказами не підтверджено і розмір шкоди, яка підлягає стягненню та є незрозумілим з чого виходили Позивачі 1,2 та 3 визначаючи суму, що підлягає стягненню. Просили у задоволенні вказаного позову відмовити в повному обсязі.

29.09.2020 року від сторони Відповідача 2 - Державної казначейської служби України на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві сторона Відповідача 2 повністю заперечує щодо позовних вимог Позивачів 1, 2 та 3. Щодо залучення органу Казначейства до участі у справі в якості співвідповідача, то з даного приводу зазначає те, що останнє може бути залучено до участі у справі виключно в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, зважаючи на те, що на органи Казначейства покладено функції з виконання судових рішень по даній категорії справ, а саме: безспірне списання коштів Державного бюджету за бюджетною програмою 3504030 для виконання судових рішень про стягнення коштів для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду, тощо. Сам факт стягнення коштів з Державного бюджету не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Казначейства чи його територіального органу. Окрім цього зазначає, що органи державної виконавчої служби не залучають до участі у справах, виконання судових рішень по яких входить до їх компетенції. В даному випадку Казначейство виступає органом на який покладено виконання судових рішень по даній категорії справ. Щодо стягнення моральної шкоди, то Позивачами 1,2 та 3 не надано достатніх і допустимих доказів на підтвердження наявності завданої їм моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діями відповідачів, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. З огляду на ними викладене, просили у задоволенні вказаного позову відмовити.

11.03.2022 року від сторони Відповідача - ГУ ДПС у Полтавській області (залучено судом в якості співвідповідача) на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У вказаному відзиві зазначає, що згідно з витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань державна реєстрація створення Головного управління ДПС у Полтавській області (код ВП ) відбулась 30.09.2020 року. Відповідно до пункту 1 наказу ДПС України від 24.12.2020 № 755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» Головним управлінням ДПС у Полтавській області (утвореним на правах відокремленого підрозділу ДПС України згідно з наказом ДПС України № 529) здійснення повноважень та функцій Головного управління ДПС у Полтавській області (), що ліквідується відповідно до пункту 1 постанови КМУ № 893, розпочато з 01.01.2021 року. Головне управління ДПС у Полтавській області (утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України) здійснює свої повноваження відповідно до Положення про Головне управління ДПС у Полтавській області, затвердженого наказом ДПС України від 12.11.2020 № 643 «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС», відповідно до абзацу 3 пункту 1 якого є правонаступником майна, прав та обов`язків головного управління ДПС у Полтавській області (). Зазначають, що головне управління ДПС у Полтавській області не мало жодних взаємовідносин з Позивачами, в тому числі й в рамках кримінального провадження. Головним управлінням ДПС у Полтавській області не вчинялося жодних дій відносно Позивачів 1, 2 та 3. Просили у задоволенні вказаного позову відмовити.

ІІ. Пояснення учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні вказав, що позовні вимогу він підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Вважає розмір моральної шкоди, зазначений ним у позовній заяві, співрозмірним із обсягом спричиненої йому шкоди.

Позивачка ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву, в якій зазначила, що заявлені позовні нею вимоги та позовні вимоги подані в інтересах ОСОБА_3 , підтримує в повному обсязі. Просила розгляд справи проводити у її відсутності. При цьому посилалась на обставини що зазначені в позові.

Представник відповідача - Полтавської обласної прокуратури - Шуст Я.Р., у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що моральна шкода стороною позивача не доведена належними і допустимими доказами. Вказував, що незрозумілим є те з чого виходили Позивачі визначаючи суму, що підлягає стягненню.

Представники відповідачів - Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області та Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явилися без поважних причин, будучи повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином. У поданих ними відзивах на адресу суду просили суд у задоволенні позову сторони Позивача відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача - Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, в судове засідання не з`явився, однак просили суд у поданому ними відзиві на вищевказаний позов розгляд справи проводити у їх відсутності. У задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі.

Відповідно до статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, суд дійшов висновку, що неявка в судове засідання належним чином повідомлених представників відповідачів - Головного управління національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України, не є перешкодою у розгляді справи.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

24.07.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

25.08.2020 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

04.09.2020 року задоволено клопотання сторони Відповідача 1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

18.09.2020 року задоволено клопотання сторони Відповідача 1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

12.10.2020 року задоволено клопотання сторони Позивача про призначення судової психологічної експертизи.

30.03.2022 року закінчено підготовче провадження по даній справі та призначено таку до судового розгляду.

Мотивувальна частина

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження № 0000043, дані щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.04.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.3 ст.212 КК України.

10.10.2019 року за адресою місця проживання Позивачів - АДРЕСА_3 посадовими особами відділу розслідування кримінальних проваджень СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 03.10.2019 року було проведено обшук, відповідно до якого були вилучені речі, серед яких грошові кошти в вітчизняній та іноземних валютах, зокрема: 287044 долари США, 221980 Євро, 7190 польські злоті та 36000 грн.

Вилучені у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , грошові кошти постановою слідчого від 11.10.2019 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000043.

Надалі вказані грошові кошти передано до відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області для зарахування на депозитний розрахунковий рахунок, а також передано на зберігання до банківського сховища листом ГУ ДФС у Полтавській області.

17.10.2019 року адвокат Фелоненко Г.М., діючий в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м.Полтави із скаргою на неповернення тимчасово вилученого майна, а саме грошових коштів, вилучених в ході проведеного обшуку.

06.11.2019 року слідчий суддя Київського районного суду м.Полтава задоволив скаргу позивача ОСОБА_1 , зобов`язавши слідчого СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області Терещенка А.В. повернути такому грошові кошти у розмірі 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих і 36 000 грн., котрі було вилучено 10.10.2019 року в ході обшуку в межах кримінального провадження від 23.04.2019 року, проведеного відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 03.10.2019 року по справі №552/5438/19.

Того ж таки дня, зокрема 06.11.2019 року до Київського районного суду м.Полтави подано клопотання про накладення арешту на грошові кошти, вилучені в ході проведеного обшуку.

В результаті розгляду клопотання про накладення арешту слідчий суддя Київського районного суду м.Полтави відмовив в його задоволенні, про що 12.11.2019 року постановлено відповідну ухвалу.

В подальшому, позивач ОСОБА_1 звертався до посадових осіб як ДБР у м.Полтава, так і прокуратури Полтавської області з приводу перевищення службовими особами ГУ ДФС у Полтавській області своїх повноважень, що проявились в тому, що такі всупереч судового рішення (ухвали суду про повернення тимчасово вилученого майна позивачу ОСОБА_1 - грошових коштів) відмовлялись повертати тимчасово вилучене майно на підставі обшуку.

15.11.2019 року представниками ГУ ДФС у Полтавській області позивачу ОСОБА_1 повернуто в ході проведеного обшуку за місцем його проживання вищевказані грошові кошти, а саме: 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих і 36 000 грн.

Таким чином, на підставі викладеного, вилучені у сторони Позивача в ході обшуку за їх місцем проживання, що за адресою: АДРЕСА_3 , грошові кошти у вищевказаному розмірі безпідставно, протягом більш як одного місяця (12.10.2019р.-15.11.2019р.) не були повернуті його законному володільцю.

Позивачами заявлені вимоги про визначення моральної шкоди, які регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Згідно із частиною 5 статті 9 та частиною 6 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частиною 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень частини 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадяни на захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями статті 16 ЦК України визначено наступне:

- кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу;

- способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

- суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

У пункті 3 Постанові Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону - у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно частини першої статті 4 Закону - відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно частини 5 статті 4 Закону - відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно частини 6 статті 4 Закону - моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно частини 2 статті 13 Закону - розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

З огляду на наведені вище положення законодавства сторона Позивача повинна довести протиправність дій посадових осіб органів досудового розслідування, внаслідок яких їй була заподіяна моральна шкода.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 , покликається на те, що через вилучені кошти на підставі обшуку та подальше безпідставне неповернення правоохоронними органами таких протягом тривалого часу він, та члени його сім`ї (позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ) були протиправно позбавлені можливості здійснювати своє суб`єктивне право на розпорядження та користування цим своїм майном.

Окрім цього, позивач ОСОБА_1 , був вимушений оскаржувати бездіяльність органу досудового розслідування до суду і лише після цього, зі спливом значного часу, такому було повернуто вилучене майно під час проведеного обшуку з порушенням КПК України.

Також ОСОБА_1 , вживав додаткових зусиль для захисту свого права, водночас його дружина - ОСОБА_2 , весь цей час зазнавала психічних страждань, істотних хвилювань щодо можливості відновлення майнового стану їх сім`ї, можливості забезпечення усіх соціальних потреб та відновлення соціальної репутації, тощо.

Як було зазначено вище, ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 06.11.2019 року скаргу ОСОБА_1 про неповернення тимчасово вилученого майна в порядку ст.303 КПК України задоволено.

Зобов`язано слідчого СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області Терещенка А.В. повернути позивачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих і 36 000 грн., котрі було вилучено 10.10.2019 року в ході обшуку в межах кримінального провадження №0000043, проведеного відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 03.10.2019 року по справі №552/5438/19.

Отже, на переконання суду, наявні підстави, передбачені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на відшкодування шкоди, оскільки судовим рішенням встановлено незаконність процесуальних дій що обмежують чи порушують права та свободи громадян, зокрема, неповернення протягом тривалого часу тимчасово вилученого майна, без накладення на таке арешту - грошових коштів у позивача ОСОБА_1 , а саме: 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих і 36 000 грн., в ході обшуку за місцем проживання такого: АДРЕСА_3 .

Вказане призвело до моральних страждань позивача ОСОБА_1 , зумовлених невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю постійного відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації, тощо.

Вимушені зміни у житті позивача ОСОБА_1 , внаслідок яких він мав постійно відвідувати органи поліції та суди, душевні страждання, погіршення емоційного стану, поява дратівливості, погіршення сну - перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з бездіяльністю посадових осіб відповідача - ГУ ДФС України в Полтавській області, а тому завдали йому моральної шкоди, право на відшкодування якої він має.

За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Про допустимість доказів зазначено у статті 78 ЦПК України, згідно вимог якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Своїми процесуальними правами сторони під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

Визначаючи розмір моральної шкоди завданої позивачу ОСОБА_1 , суд виходить із такого.

Під час розгляду справи було достеменно встановлено, що позивач ОСОБА_1 відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Частиною 1 статті 23 ЦК України визначено, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно частини 3 статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (втому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих праві свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

Так, по справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004р., суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

У пункті 3 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01).

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" (266/94-ВР) питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина судом першої інстанції.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Слід зазначити, що у даній цивільній справі підставою відшкодування моральної шкоди є те, що через вилучені кошти та подальше безпідставне неповернення правоохоронними органами таких протягом тривалого часу Позивачі, в тому числі позивач ОСОБА_1 , були протиправно позбавлені можливості здійснювати своє суб`єктивне право на розпорядження та користування цим своїм майном.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судам роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3,19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Наведений правовий висновок був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а.

Стороною позивача на підтвердження завдання моральної шкоди заявлено в судовому засіданні клопотання про призначення судової психологічної експертизи, яке надалі судом було задоволено в повному обсязі.

Згідно висновку експерта від 30.12.2021 року за №9904, за результатами проведеного дослідження психологічного стану Позивачів, в тому числі позивача ОСОБА_1 , у останнього виявлено зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають повноцінному соціальному функціонуванню та психологічному благополуччю, які виникли внаслідок незаконних дій правоохоронних органів у ході проведення обшуку 10.10.2019 року та внаслідок подальшого протиправного утримання та неповернення вилучених у їх житлі готівкових коштів в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за № 0000043 від 23.04.2019 року. Ситуація пов`язана з протиправним утриманням та неповерненням вилучених у ОСОБА_1 готівкових коштів в рамках вищевказаного кримінального провадження є психотравмуючою. Вказана ситуація безпосередньо знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням страждань (моральної шкоди) для ОСОБА_1 ), які мають причинно-наслідковому зв`язок з протиправним утриманням та неповерненням вилучених в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за № 0000043 від 23.04.2019 року готівкових коштів. Орієнтувальний розмір для ОСОБА_1 грошової компенсація за завдані страждання становить 729 865,00 грн.

Висновки експерта від 30.12.2021 року, судом не відхиляються, однак приймається до уваги лише частково, зокрема в частині вирішення питання щодо завдання позивачеві ОСОБА_1 моральної шкоди.

Між тим, оцінка розміру завданої моральної шкоди за висновком експерта є завищеною.

На думку суду, експерт не зазначив тих негативних наслідків та понесених моральних страждань Позивачів, в тому числі позивача ОСОБА_1 , які вказують на можливість стягнення моральної шкоди у розмірі, що зазначений у висновку експерта, тобто у розмірі 729 865,00 грн. кожному.

Вимога позивача ОСОБА_1 , про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн., зазначена в прохальній частині позову є завищеною, належними доказами не підтверджена.

Суд також врахував правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку держави в особі її органів завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення державою прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння позивачу ОСОБА_1 , моральної шкоди.

На думку та переконання суду, виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, суд вважає за необхідне зменшити заявлений позивачем ОСОБА_1 розмір моральної шкоди до, - 150 000 грн., що в нинішніх умовах проживання не може вважатися завищеним розміром відшкодування.

Щодо позовних вимог позивачки ОСОБА_2 , в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 про відшкодування кожному з них моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн., то суд вважає за необхідне з даного приводу зазначити наступне.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , у позовній заяві не навели жодних конкретних обставин щодо дій або ж бездіяльності та прийняття незаконних рішень органом досудового розслідування, внаслідок яких, на їх думку, їм було завдано моральної шкоди, не довела самого факту спричинення їм моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою органу, яка завдала моральної шкоди, та її результатом.

Із висновку експерта від 30.12.2021 року за №9904 вбачається, що за результатами дослідження у позивачів ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , виявлені зміни в емоційному стані, які перешкоджають повноцінному соціальному функціонуванню та психологічному благополуччю, які виникли внаслідок незаконних дій правоохоронних органів у ході проведення обшуку 10.10.2019 року. Проте, ситуація з протиправним утриманням та неповерненням вилучених коштів є психотравматичною лише для позивача ОСОБА_1 , для інших позивачів - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , - не є психотравматичною.

Як передбачено статтею 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Відповідно до статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Позивачі ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння їм моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, не зазначили з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, окрім як висновку психологічної експертизи.

За таких обставин судом не встановлено наявності усіх обов`язкових складових цивільно - правової відповідальності, які б вказували на неправомірність дій посадових чи службових осіб органу досудового розслідування та прокуратури стосовно позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ..

Наявні матеріали справи не містять доказів того, що в межах життєвих та ділових зв`язків позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відбулися зміни, пов`язані зі зміною щодо них усталеної суспільної, соціальної та ділової оцінки, зниження ділової активності та зменшенням соціальних контактів.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, - задоволенню не підлягають.

Щодо доводів представників відповідачів про те, що незгода сторони позивача з прийнятими працівниками органу досудового розслідування процесуальними рішеннями, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, та бездіяльність органу досудового розслідування та є предметом оскарження відповідно до вимог КПК України, то з даного приводу суд зазначає наступне.

У Постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 641/2198/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Разом із тим, у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а бездіяльність органу досудового розслідування, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування.

Щодо тверджень представників відповідачів про те, що стороною позивача не долучено належних та допустимих доказів, які підтверджують факт заподіяння моральної шкоди, суд зазначає, що позивачем ОСОБА_1 , долучено достатньо доказів, які підтверджують його неодноразові звернення до органів державної влади задля виконання рішення суду, ухваленого на його користь, проте іншими позивачами - ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , не долучено жодних доказів (належних та допустимих), на підтвердження обставин, що ними були зазначені у позовній заяві, як і факту заподіяння їм моральної шкоди при наведених вище обставинах.

Щодо твердження Державної казначейської служби України, про те, що така повинна бути залучена до участі у даній справі виключно в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, а не відповідача, то з даного приводу суд зазначає таке.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.05.2022р. у справі №201/4534/20 (провадження № 61-7077св21) відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, остання є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Основними завданнями Казначейства є: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Ураховуючи те, що судом був зроблений помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність змінити резолютивну частину оскаржуваних судових рішень із зазначенням, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

З викладеного вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Участь Державної казначейської служби України в якості співвідповідача жодним чином не змінює цивільно-правового характеру даного спору.

V. Висновки суду:

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Інші доводи та посилання сторін суд залишає поза увагою з огляду на відсутність їх значення для вирішення спору.

VІ. Розподіл судових витрат у даній справі:

За даною категорією справ сторона позивача звільнена від сплати судового збору, а тому відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок Держави.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області, Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, Державної казначейської служби України та Прокуратури Полтавської області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_3 , компенсацію моральної шкоди - 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог заявлених стороною позивача, - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору віднести за рахунок Держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом судового рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Відомості щодо учасників справи:

Позивачі:

- ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканка АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканець АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ;

Відповідачі:

- Державна казначейська служба України, місцезнаходження: м.Київ. вул.Бастіонна, 6, Київської області, ;

- Прокуратура Полтавської області, місцезнаходження: м.Полтава, вул.1100-річчя Полтави, 7, Полтавської області, ;

- Головне управління Державної фіскальної служби України в Полтавській області, місцезнаходження: м.Полтава, вул.Європейська, 4, Полтавської області, ;

- Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області, місцезнаходження: м.Полтава, вул.Європейська, 4, Полтавської області,

Повний текст судового рішення складено 23.09.2022 року

Суддя Юрій БІЛОУС