КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/5273/20 головуючий у І інстанції: Журавський В.В.
провадження 22-ц/824/4641/2022 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), суддів Сушко Л.П., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2021 року у справі за позовом Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , третя особа Громадська організація «Садівниче товариство «Економіст» про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року Бориспільська місцева прокуратура, діючи в інтересах держави, в особі Київської обласної державної адміністрації, звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000576 від 16 березня 2017 року та проведення моніторингу даних публічної кадастрової карти України було виявлено порушення вимог земельного законодавства під час виділення земельної ділянки на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Наказом ГУ Держземагенства у Київській області №10-1525/15-15-сг від 26 лютого 2015 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1697 із земель державної власності на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

На підставі цього наказу ГУ Держземагенства у Київській області відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1697 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, вказаний наказ ГУ Держземагенства у Київській області був виданий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу озера Острівки (Млинне), що знаходиться в заплавній частині річки Дніпро.

Вказував, що спірна земельна ділянка не могла бути надана у приватну власність, оскільки відноситься до земель водного фонду щодо неї встановлено спеціальний правовий режим - обмежено в обороті, передача її у приватну власність відбулась з порушенням встановленого законом порядку.

Просив усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1697 шляхом її витребування (повернення) на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Заступника керівника Київської обласної прокуратури звернувся із апеляційною скаргою.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки позов з яким звернулась прокуратура являється негаторним, тобто його можливо заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що прокуратурою заявлено віндикаційний позов, оскільки предметом спору є земельна ділянка, щодо якої немає жодних обмежень володіння та користування.

Зазначає, що при набутті права власності на земельну ділянку він не порушив права або інтереси інших осіб або держави.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Бориспільською окружною прокуратурою пропущений строк позовної давності.

Колегія суддів погодитись з таким висновком не може з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ГУ Держземагенства у Київській області №10-1525/15-15-сг від 26 лютого 2015 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_1 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1697 для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.21).

Вказаний наказ ГУ Держземагенства у Київській області став підставою для реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1697, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташованої території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №215807876 від 10 липня 2020 року (а.с.22-25).

Згідно листа ДП «Державний картографо-геодезичний фонд України» вих. №21 від 23 червня 2021 року (а.с.131-132) вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :04:006:1697 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 100 метрову прибережну захисну смугу озера Острівки (Млинне).

Згідно висновку експерта за результатами проведення земельно-технічного дослідження №20619/21-41 від 01 вересня 2021 року земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1697, власником якої є ОСОБА_1 , накладається на землі водного фонду, а саме: площею 0,0418 га на водне плесо, площею 0,0582 га на прибережну захисну смугу озера та дренажного каналу (а.с.152-197).

Відповідно до положень ст.ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно із ст.2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Статтею 84 ЗК України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до ст.ст.19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення є підставою для визнання відповідно до ст.21 ЗК України недійсним рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

За змістом ст.4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Відповідно до п.п. а, б ч.1 ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Згідно з пунктом д) ч.4 ст.84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.2-4 ст.59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що прибережні захисні смуги вздовж річок, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Згідно зі ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60-62 ЗК України та ст.ст.1, 88-90 ВК України.

Так, за змістом ст.60 ЗК України, ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Відповідно до ст.61 ЗК України, ст.89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 05 листопада 2004 року № 434 ( який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

З огляду на викладені вище вимоги закону та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер :04:006:1697, накладається на землі водного фонду

Вищезазначене підтверджується висновком експерта, за результатами проведення земельно-технічного дослідження №20619/21-41 від 01 вересня 2021 року земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером :04:006:1697, власником якої є ОСОБА_1 , накладається на землі водного фонду, а саме: площею 0,0418 га на водне плесо, площею 0,0582 га на прибережну захисну смугу озера та дренажного каналу (а.с.152-197).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст.59 ЗК України.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст.60 ЗК України, ст.88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Результат системного аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст.59 ЗК України, суперечить нормам ст.ст. 83, 84 цього Кодексу.

Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги

Таким чином, місцевий суд під час розгляду справи прийшов до вірного висновку про те, що обставини справи в своїй сукупності свідчать про набуття земельної ділянки у власність ОСОБА_1 з порушенням положенням ст. 84 ЗК України ст. 88 ВК України, оскільки вона відноситьсядо земель водного фонду.

При цьому колегія суддів зауважує, що висновок суду першої інстанції про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності є необґрунтованими виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦКУкраїни).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у свої рішеннях надав тлумачення позовної давності, як законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право не було порушено, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.

Держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати який покликані норми про позовну давність, а тому держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

У постановах від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу «зобов`язати повернути земельну ділянку» слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19) не встановила підстав для відступу від зазначеного вище свого правового висновку.

Наведене свідчить, що місцевий суд помилково застосував до спірних правовідносиннорми статей 257, 261, 267 ЦК України, не урахувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц у подібних правовідносинах, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги прокуратури є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції помилково застосував наслідки спливу строку позовної давності та відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі задоволенні позову - на відповідача.

Таким чином із ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у Київській області підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції, який становить 5 255 грн. (3153+2102), тобто 2627,5 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2021 року - скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :04:006:1697 загальною площею 0,1000 га., шляхом її витребування (повернення) на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ).

Стягнути із ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) на користь Київської обласної прокуратури () судовий збір в розмірі 2 627 (дві тисячі шістсот двадцять сім) грн. 50 коп.

Стягнути із Головного управління Держгеокадастру у Київській області () на користь Київської обласної прокуратури () судовий збір в розмірі 2 627 (дві тисячі шістсот двадцять сім) грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «02» вересня 2022 року.

О.І. Сліпченко

В.І. Олійник

Л.П. Сушко