ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2341/22 Справа № 201/271/21 Головуючий у першій інстанції: Антонюк О. А. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

12 січня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 19 червня 2013 року між ПАТ «АктаБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №224089, за умовами якого ОСОБА_1 було видано банківську платіжну карту зі встановленим кредитним лімітом і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом. 23 березня 2018 року між ПАТ «АктаБанк» та позивачем було укладено договір про відступлення прав вимоги №2, за умовами якого право вимоги за вказаним вище кредитним договором перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, за кредитним договором №224089 від 19.06.2013 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 30326,72 грн., з яких заборгованість за основним боргом - 14994,49 грн., заборгованість по відсоткам - 7,22 грн., заборгованість по комісії - 15225,01 грн., штрафи (пені) - 100,00 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 30326,72 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повергнення боргів» загальний борг за кредитним договором №224089 від 19 червня 2013 року в сумі 30326,72 грн., з яких заборгованість за основною сумою боргу за кредитом - 14994,49 грн., заборгованість по відсоткам - 07,22 грн., заборгованість по комісії - 15225,01 грн., штрафи (пені) - 100,00 грн. Стягнуто з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 30326,72 грн. грн., розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Від ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 19 червня 2013 року між ПАТ «АктаБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №224089 про відкриття та обслуговування поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів та кредитного ліміту, за умовами якого банк відкриває клієнту картковий рахунок зі встановленим кредитним лімітом в розмірі 15000,00 грн. (п.п. 2.1, 4.1) (а.с. 4-7).

За положеннями пункту 7.9 вказаного вище договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, штрафів, неустойки за даним договором встановлюється тривалістю 10 років.

23 березня 2018 року між ПАТ «АктаБанк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги №2, у відповідності до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ПАТ «АктаБанк» права грошової вимоги (а. с. 21-22).

Відповідно до копії витягу з Додатку №1 (Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами) до Договору №2 про відступлення прав вимоги від 23.03.2018 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №224089 від 19 червня 2013 року на суму 30326,72 грн., з яких заборгованість за основною сумою боргу за кредитом - 14994,49 грн., заборгованість по відсоткам - 7,22 грн., заборгованість по комісії - 15225,01 грн., штрафи (пені) - 100,00 грн. (а. с. 23).

На підтвердження своїх вимоги, позивачем також надано розрахунок заборгованості, згідно якого за кредитним договором №224089 від 19.06.2013 року станом на 30.11.2020 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 30326,72 грн., з яких заборгованість за основним боргом - 14994,49 грн., заборгованість по відсоткам - 7,22 грн., заборгованість по комісії - 15225,01 грн., штрафи (пені) - 100,00 грн. (а.с. 17).

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15.

Разом з тим, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Відповідач в апеляційний скарзі вказував на те, що він укладав кредитний договір від 19.06.2013 року з ПАТ «АктаБанк», бо мав намір здійснити ремонті роботи квартирі, проте кредитними коштами не скористався жодного разу в період дій договору.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано копію кредитного договору та складений позивачем розрахунок заборгованості. Однак, в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження видачі відповідачу кредитних коштів (тіла кредиту) через касу банку або шляхом перерахування на рахунок, тощо. Зокрема, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не надано суду копію меморіального ордеру, заяви на видачу готівки, платіжного доручення, виписку по картковому рахунку, тощо.

З розрахунку заборгованості також вбачається, що відповідач жодного разу не вчиняв дій щодо погашення заборгованості, тобто не вчиняв дій що би свідчили про визнання ним боргу (а.с. 17).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, зокрема, що на підтвердження суми заборгованості відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» додав до позовної заяви розрахунок заборгованості. Однак, це не є достатнім доказом видачі відповідачу грошових коштів за умовами кредитного договору.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження користування відповідачем кредитним лімітом, встановленим на платіжну банківську картку, та отримання кредитних коштів; враховуючи також, що вимоги про стягнення процентів, комісії і неустойки є похідними, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором №224089 від 19.06.2013 року заборгованості в загальному розмірі 30326,72 грн., з яких заборгованість за основним боргом - 14994,49 грн., заборгованість по відсоткам - 7,22 грн., заборгованість по комісії - 15225,01 грн., штрафи (пені) - 100,00 грн.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, дійшов передчасного висновку про доведеність видачі відповідачу кредитних коштів та наявність, у зв`язку з цим, заборгованості. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Оскільки відповідача звільнено від сплати судового збору, з позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3153,00 грн. (2102,00 грн. х 150%).

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

До апеляційної скарги відповідачем надано копію договору №7729/21 про надання правової допомоги від 14.09.2021 року, укладеного між адвокатом Білогруд Д.О. та Яковець М.П., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 16.04.2021 року серії ДП №5071, ордер на надання правничої допомоги від 14.09.2021 року та копію квитанції до прибуткового касового ордера №01/21 на суму 5000,00 грн. (а.с. 75,80,, 81, 82).

При визначенні розміру судових витрат на правничу правову допомогу, колегія приймає до уваги обсяг робіт, проведений адвокатом Білогруд Д.О. у даній справі, що підтверджуються матеріалами справи. А саме, адвокат Білогруд Д.О. склав апеляційну скаргу разом з клопотаннями про поновлення строку і звільнення від сплати судового збору.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не долучено до матеріалів справи детальний погодинний розпис витрат відповідача на правничу (правову) допомогу з обсягом використаного часу та погодинною ставкою вартості робіт адвоката.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги наявність заперечень позивача щодо неспівмірності витрат апелянта на правничу (правову) допомогу, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, відшкодування ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» понесених ОСОБА_1 адвокатських витрат у сумі 5000,00 грн.не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню та стягненню у розмірі 3500,00 грн.

Отже, з позивача на користь апелянта підлягають стягнення судові витрати на правничу правову допомогу в розмірі 3500,00 грн.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () в дохід держави судовий збір в сумі 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 3500,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 31 березня 2022 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова