28.03.2022 Справа №607/2266/22 Провадження № 2/607/1722/2022
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді Марциновської І.В.,
за участю секретаря судового засідання Семенець Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 . У даному будинку зареєстрований син позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що відповідач не проживає за вказаною адресою, його особистих речей у спірному будинку немає. Також відповідач не приймає участь в утриманні нерухомого майна та не сплачує комунальні платежі. Домовленостей про користування даним будинком між сторонами не існує.
За таких підстав, посилаючись на абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.02.2022 позовна заява залишена без руху з наданням позивачу строку на усунення її недоліків. На виконання вимог даної ухвали 22.02.2022 позивач усунула недоліки позовної заяви.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.02.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано сторонам строк для подання заяв по суті справи.
У судове засідання 28.03.2022 позивач ОСОБА_1 не з`явилась. 15.03.2022 на адресу суду надійшло клопотання позивача про здійснення розгляду справи без її участі. Позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. Не заперечувала проти розгляду справи за наявними матеріалами.
У судове засідання 28.03.2022 відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, у тому числі і через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не з`явився. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від відповідача до суду не надходило.
Ураховуючи наявність усіх умов, визначених ст. 280 ЦПК України, суд прийшов до переконання про можливість здійснення заочного розгляду даної справи та ухвалення за наслідками її розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення та власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.
Суд установив, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Указані обставини підтверджуються копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23594020 від 17.08.2008 та інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 300262399 від 18.02.2022.
Згідно з копією довідки виконкому Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 36 від 02.02.2022 за вказаною адресою зареєстрований син власника будинку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відтак відповідач зареєстрований у спірному будинку як член сім`ї позивача, а саме як її син. Після реєстрації у даному житлі та вселення до нього відповідач набув право користування даним нерухомим майном нарівні з його власником.
У ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 454/2025/15-ц.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, позивач як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
На підтвердження даних обставин позивач надала суду копію акту № 07 від 02.02.2022. Зі змісту акту вбачається, що комісія у складі депутату округу ОСОБА_5 та сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 02.02.2022 здійснила перевірку на предмет проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та зі слів власника будинку ОСОБА_1 встановила, що відповідач за вказаною адресою не проживає. Також цей факт підтвердили сусіди позивача, які входили до складу комісії, що здійснювала перевірку.
Тобто факт непроживання відповідача встановлений лише зі слів позивача, а також засвідчений сусідами, які одночасно були особами, що складали цей акт та входили до складу комісії. Більше того даний акт жодним чином не підтверджує період, протягом якого відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації, та причини такої відсутності.
Будь-яких інших доказів, які б доводили, що ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік не проживає у належному позивачу будинку, суду надано не було.
Так само доводи позивача, що відповідач не сплачує комунальних платежів та не приймає участі в утриманні будинку, не знайшли свого підтвердження належними та достатніми доказами. Позивач не довела суду, що комунальні послуги сплачуються нею не з урахуванням фактично отриманих послуг, які обліковуються даними відповідного лічильника, а з розрахунку до кількості осіб, зареєстрованих за цією адресою.
Більше того, зазначаючи, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є необхідним для зняття відповідача з реєстрації у належному позивачу будинку, остання посилалась на абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Разом з тим з 01.12.2021 дана норма закону втратила чинність та набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 даного Закону зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).
За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 9, 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 383, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 2, 4, 76-81, 89, 133 ч. 1, 141 ч. 1, 259, 263-265, 280, 282-284, 288, 289, 354 ЦПК України, суд
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.
Судові витрати у виді судового збору у сумі 992 (дев`ятсот дев`яності дві) гривні 40 (сорок) копійок покласти на ОСОБА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
СуддяІ. В. Марциновська