КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7692/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Управління з дотримання прав дитини та сім`ї про встановлення факту дискримінації немайнових прав, встановлення факту порушення прав дитини та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

В грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту дискримінації немайнових прав, встановлення факту порушення прав дитини та відшкодування моральної шкоди.

Просила суд встановити факт дискримінації особистих немайнових прав ОСОБА_2 , внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 , які пов`язані фактично з викраденням спільної дитини ОСОБА_3 .

Встановити факт порушення батьком ОСОБА_1 прав дитини ОСОБА_3 на спілкування з матір`ю та виховання ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну компенсацію моральної шкоди у розмірі 90 000 грн.

16 лютого 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 про встановлення факту дискримінації немайнових прав, встановлення факту порушення прав дитини, відшкодування моральної шкоди.

Провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту дискримінації немайнових прав, встановлення факту порушення прав дитини, відшкодування моральної шкоди закрито.

22 лютого 2022 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 - Якименка М.М. про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до якої просить стягнути з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20625,00 грн.

Зазначив, що 10 лютого 2020 року між відповідачем та адвокатом Якименко М.М. було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги, відповідно до якого виконавець прийняв на себе зобов`язання надавати юридичні послуги (правничу допомогу) в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язався прийняти їх та провести своєчасну оплату за надані послуги.

20 грудня 2021 року між відповідачем та адвокатом Якименко М.М. було укладено додаткову угоду до договору про надання правової (правничої) допомоги від 10 лютого 2020 року.

Вартість витрат на правову допомогу представник відповідача підтверджує актом прийому-передачі надання правової (правничої) допомоги від 21 лютого 2022 року на суму 20625,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2022 року, у задоволенні вищезазначеної заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в обґрунтування доводів якої зазначив, що у судовому засіданні 16 лютого 2022 року при постановленні ухвали щодо закриття провадження у справі у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову, представником безпосередньо в судовому засіданні було наведено аргументи і такі озвучені під технічну фіксацію судового процесу, та також окремо наведено у відзиві на позовну заяву доводи необґрунтованих дій позивача, що в порушення ч.5 ст.142, ст.260, ст.263 ЦПК України судом не взято до уваги та відповідно суд самоусунувся від виконання обов`язку дослідження та встановлення відповідних обставин та доводів представника відповідача.

Просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, обґрунтовуючи його тим, що її дії, зокрема подання позовної заяви про встановлення факту дискримінації були обумовлені внаслідок неправомірних дій колишнього чоловіка - ОСОБА_1 , який самовільно 04 березня 2020 року змінив місце проживання спільної малолітньої доньки та з того моменту переховується, не виконує жодних рішень суду, вимог державного виконавця, служби у справах дітей та правоохоронних органів.

Крім того, ОСОБА_1 вживає всі протиправні заходи щодо отримання судових рішень незаконним шляхом та ініціював відкриття понад 20 різних проваджень в Дніпровському районному суді м. Києва, Київському апеляційному суді, Богунському районному суді м. Житомира, Житомирському апеляційному суді та Верховному Суді.

За наслідками таких дій ОСОБА_2 звернулась до Уповноваженого ВРУ з прав дитини внаслідок чого було відкрито провадження та здійснювався моніторинг дотримання її прав.

Позовна заява щодо встановлення факту дискримінації була подана з метою саме встановлення такого факту з метою захисту своїх прав, тому як жодний орган наразі не наділений повноваженнями вирішити питання визначення місця проживання до винесення судового рішення, яке вже розглядається понад 3 роки.

Вирішуючи вимоги про компенсацію здійснених витрат на правничу допомогу, суд має виходити з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2022 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що останнім не надано суду належних та допустимих доказів необґрунтованих дій позивача, що стало би підставою для задоволення заяви.

Проте, з такими висновками колегія суддівпогодитись не може, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Згідно з ч.5 ст.142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

В той же час, частиною 3 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.

Тобто, за загальним правилом у випадку відмови позивача від позову, витрати відповідача стягуються за його заявою з позивача.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (справа №199/9188/16) та від 07 липня 2021 року (справа №554/4353/17).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, цивільне процесуальне законодавство України не вимагає від відповідача, у випадку відмови позивача від позову, додаткового обґрунтування передбаченого частиною п`ятою статті 142 ЦПК України щодо необґрунтованості дій позивача.

По справі встановлено, що 10 лютого 2020 року між відповідачем та адвокатом Якименко М.М. було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги, відповідно до якого виконавець прийняв на себе зобов`язання надавати юридичні послуги (правничу допомогу) в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язався прийняти їх та провести своєчасну оплату за надані послуги.

20 грудня 2021 року між відповідачем та адвокатом Якименко М.М. було укладено додаткову угоду до договору про надання правової (правничої) допомоги від 10 лютого 2020 року.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву, представник ОСОБА_1 , адвокат Якименко М.М., вказав, що орієнтовний розрахунок судових витрат у розмірі 37 000 грн.

У судовому засіданні, яке відбулось 16 лютого 2022 року, представник ОСОБА_1 , адвокат Якименко М.М., заявив клопотання про покладення судових витрат на ОСОБА_2 та зазначив, що докази понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

21 лютого 2022 року адвокат Якименко М.М. подав заяву про надання доказів витрат на професійну правничу допомогу.

Вартість витрат на правову допомогу представник відповідача підтвердив актом прийому-передачі надання правової (правничої) допомоги від 21 лютого 2022 року на суму 20 625 грн.

На вищезазначені норми матеріального та процесуального законодавства, а також обставини справи, суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку відмовляючи заявнику у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням по справі нової ухвали про задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Перевіряючи розмір витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу адвоката Якименка М.М. в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 625 грн. є співмірними та справедливими відносно складності справи та часу, витраченого адвокатом Якименком М.М. на представництво відповідача у суді першої інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2022 року скасувати і постановити нову ухвалу про задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20625,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба