Ухвала

Іменем України

02 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 158/1176/21

провадження № 61-7836ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 квітня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Деренька Романа Івановича про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину за законом і скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 році ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Деренька Р. І. про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину за законом і скасування рішення державного реєстратора.

Позов мотивувала тим, що рішенням від 14 квітня 2020 року Ківерцівський районний суд Волинської області визнав за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 .

Позивач зазначила, що 23 березня 2021 року вона звернулась до Державного реєстратора про реєстрацію права власності на спадкове майно і їй стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про право власності від 01 грудня 2020 року № 39476818, відповідно до якого державний реєстратор - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Р. І. здійснив державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_1 . Підставою для державної реєстрації було свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дереньком Р. І. 01 грудня 2020 року за реєстровим номером 3195.

Вважала, що вищезазначене свідоцтво про право на спадщину є незаконним та таким, що порушує її право на спадкування, а отже підлягає скасуванню, оскільки саме вона фактично прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 , вступивши у фактичне володіння та розпорядження спадковим майном, а також шляхом подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини.

Тому позивачка просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дереньком Р. І. 01 грудня 2020 року за реєстровим номером 3195, та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Деренька Р. І. про державну реєстрацію права власності (індексний номер 55455584 від 01 грудня 2020 року) за ОСОБА_1 на житловий будинок із надвірними будівлями, загальною площею 57,5 кв. м, житловою площею 30,4 кв. м, на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218 зі скасуванням запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 01 грудня 2020 року № 39476818.

Рішенням від 19 квітня 2022 року Ківерцівський районний суд Волинської області позов задовольнив.

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дереньком Р. І. 01 грудня 2020 року за реєстровим номером 3195.

Скасував рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Деренька Р. І. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 57,5 кв. м, житловою площею 30,4 кв. м, на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке посвідчене приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дереньком Р. І. 01 грудня 2020 року за реєстровим номером 3195 зі скасуванням запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 01 грудня 2020 року № 39476818.

У задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Деренька Р. І. відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 270,00 грн сплаченого судового збору.

Постановою від 05 липня 2022 року Волинський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 квітня 2022 року змінив, виключивши з третього абзацу його резолютивної частини слова «з скасуванням запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 01 грудня 2020 року № 39476818».

У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у серпні 2022 року, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 квітня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 липня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Крім того, ОСОБА_1 просив поновити строк на касаційне оскарження.

Частини друга та третя статті 390 ЦПК України передбачає, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що копію постанови суду апеляційної інстанції особа, яка подала касаційну скаргу, отримала 18 липня 2022 року та звернулась з касаційною скаргою протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 549 ЦК УРСР у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 .

Із копії будинкової книги для прописки громадян, довідок Цуманської селищної ради від 05 листопада 2020 року № 648 та № 649 та витягу з погосподарської книги Цуманської селищної ради вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , 1955 року побудови, значиться за ОСОБА_3 і на день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у ньому був зареєстрований та проживав лише ОСОБА_3 .

Рішенням від 14 квітня 2020 року Ківерцівський районний суд Волинської області у справі за позовом ОСОБА_2 до Цуманської селищної ради Ківерцівського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно визнав за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою від 25 серпня 2021 року Волинський апеляційний суд рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 квітня 2020 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 скасував, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив з підстав не залучення до участі у справі як належного відповідача - ОСОБА_1 , який прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суди встановили, що 23 березня 2021 року при реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 стало відомо, що право власності на цей житловий будинок 01 грудня 2020 року державний реєстратор - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Р. І. зареєстрував за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 грудня 2020 року за реєстровим номером 3195.

На підтвердження прийняття спадщини батьком відповідача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що його батько ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 , але не оформив своїх спадкових прав, так як помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, стверджував, що ОСОБА_4 відразу після смерті свого батька ОСОБА_3 переїхав проживати до належного спадкодавцю житлового будинку АДРЕСА_1 , де робив ремонт та благоустрій прибудинкової території, здійснював платежі за комунальні послуги, на підтвердження чого надав суду договір на користування електричною енергією для побутових потреб за 2004 рік та квитанції про сплату земельного податку, оплату друкованих видань. ОСОБА_4 здійснював ці платежі в період часу з грудня 2002 року до липня 2009 року.

Разом з тим, як вбачається із копії спадкової справи № 145/2019 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведеної приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дереньком Р. І., ОСОБА_1 , як і інші спадкоємці, звернувся із заявою про прийняття спадщини 14 лютого 2020 року, у якій зазначив місце реєстрації та постійне місце проживання спадкодавця: АДРЕСА_2 .

Ця обставина також підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненської області від 06 листопада 2019 року № 4842, де зазначено, що ОСОБА_4 до дня своєї смерті постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

10 березня 2020 року за вихідним № 96/02-14 приватний нотаріус Деренько Р. І. зробив запит до Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області про надання інформації щодо заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , відповідь на який не надійшла.

Представник відповідача зазначав про на те, що основним доказом на підтвердження правомірності набуття батьком відповідача та ним самим права власності в порядку спадкування на спірний будинок в с. Кадище після смерті ОСОБА_3 є довідка селищного голови від 05 листопада 2020 року № 648, де зазначено, що за померлим ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого був його син ОСОБА_4 , який фактично прийняв спадщину після смерті батька, але не оформив своїх спадкових прав, так як помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано не взяв до уваги лише цю довідку, як беззаперечний доказ безпідставності позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки з її змісту не вбачається, якими діями, передбаченими законом, що діяв на час смерті спадкодавця, фактично прийняв спадщину батько відповідача, а також не зазначено, з якого часу він почав проживати у спірному спадковому житловому будинку. Інших доказів відповідачем з цього приводу не надано.

Суди встановили, що 16 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Ківерцівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Факт прийняття спадщини дочкою спадкодавця ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_3 також підтверджується довідкою Цуманської селищної ради від 01 лютого 2020 року № 101, з якої вбачається, що будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , значиться за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкодавець до дня своєї смерті проживав у спадковому будинку один. Спадкоємець ОСОБА_2 вступила у фактичне володіння спадковим майном шляхом подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

При перевірці приватним нотаріусом Дереньком Р. І. записів у Спадковому реєстрі щодо відкритої спадкової справи після смерті ОСОБА_3 та при видачі 01 грудня 2020 року відповідачу оскарженого свідоцтва про право на спадщину не було видно запису про відкриту 16 березня 2020 року спадкову справу за заявою позивачки ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори Літвак Н. В. допустила помилку у написанні прізвища спадкодавця та зазначила « ОСОБА_3 », замість правильного « ОСОБА_3 ». Цю помилку пізніше виправила.

Це підтверджується наявними у справі інформаційними довідками зі Спадкового реєстру.

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Цуманської селищної ради Ківерцівського району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням від 14 квітня 2020 року Ківерцівський районний суд Волинської області визнав за нею право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Це рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 постановою від 25 серпня 2021 року Волинський апеляційний суд скасував і в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив лише з тих підстав, що до участі у справі, як відповідача, не залучено ОСОБА_1 .

Разом з тим, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що докази які наявні в справі, на підтвердження фактичного вступу ОСОБА_4 у спадщину шляхом проживання ним у спірному будинку, не заслуговують на увагу суду, з огляду на те, що містять у собі суперечливі обставини.

Із довідки Зорянської сільської ради Рівненської області від 06 листопада 2019 року № 4842 вбачається, що ОСОБА_4 до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) постійно проживав у кв. АДРЕСА_3 , що також підтверджується копією технічного паспорту на вищезазначене житло, виготовленого станом на 18 червня 2007 року.

Натомість, ОСОБА_1 як на підставу прийняття спадщини його покійним батьком, посилається на те, що ОСОБА_4 проживав на АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , де і помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, в якому зазначено місце смерті - с. Кадище Ківерцівського району Волинської області. Однак, жодних інших документів чи пояснень свідків на підтвердження дійсного проживання ОСОБА_4 в шестимісячний строк після смерті батька та його фактичний вступ у спадщину матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом частин першої та другої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частина третя статті 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що вона проживала на час смерті батька та брата і до сьогоднішнього часу у будинку, що фактично знаходиться недалеко біля спадкового будинку, а тому здійснювала постійний догляд за батьком, а пізніше і допомагала своєму братові. Одразу після смерті батька ОСОБА_3 у шестимісячний строк вона фактично вступила у спадкові права, обробляючи город, дбаючи про будинок та інші господарські споруди, володіючи документами на цей будинок, зокрема будинковою книгою, яку вона подала в оригіналі для огляду апеляційному суду.

Сторони висловились, що мали намір дійти мирного врегулювання цього спору, вважаючи, що справедливим було би спадкове майно розділити порівну, однак не дійшли такої згоди.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчене приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дереньком Р. І. 01 грудня 2020 року за реєстровим номером 3195, та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Деренька Р. І. про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 57,5 кв. м, житловою площею 30,4 кв. м, на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке посвідчене приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дереньком Р. І. 01 грудня 2020 року, оскільки ОСОБА_1 неправомірно отримав свідоцтво про право на спадщину за законом та набув право власності на спірний житловий будинок у порушення прав інших осіб, а саме - позивачки ОСОБА_2 .

При цьому суди правильно зазначили про те, що сторони не позбавлені процесуальної можливості вирішити цей спір в іншій справі, надавши свої докази та залучивши належних відповідачів.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зазначив: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спадкові права позивачки, яка є спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_3 , порушені та підлягають судовому захисту.

Проте, врахувавши статтю 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд апеляційної інстанції обґрунтовано не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності.

У постанові від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19 Верховний Суд зробив висновок про те, що «з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. За змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, суд апеляційної інстанції вірно вважав, що резолютивна частина рішення підлягає зміні з виключенням із третього абзацу слів «із скасуванням запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 01 грудня 2020 року № 39476818».

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 549 ЦК УРСР у подібних правовідносинах,викладеного у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17, на яку посилається заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права, Верховний Суд зазначив, що «згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем».

У цій справі суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що спадкоємець ОСОБА_2 вступила у фактичне володіння спадковим майном шляхом подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а також вона фактично вступила у спадкові права, обробляючи город, дбаючи про будинок та інші господарські споруди, володіючи документами на цей будинок, що свідчить про врахування судами зазначеної постанови Верховного Суду.

У постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 Верховний Суд зазначив «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту».

У цій справі суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшли висновку про те, що ОСОБА_1 неправомірно отримав свідоцтво про право на спадщину за законом та набув право власності на спірний житловий будинок у порушення прав інших осіб, а саме - позивачки ОСОБА_2 , а тому судові рішення попередніх інстанцій не суперечать висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Судувід 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, відсутні.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 квітня 2022 року та постанови Волинського апеляційного суду від 05 липня 2022 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 квітня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Деренька Романа Івановича про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину за законом і скасування рішення державного реєстратора.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська