Справа № 464/661/22 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/1369/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Колич Х.Б.,

за участі: представника апелянта адвоката Заремби В.В., представника відповідача Лемик Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» про визнання протиправним та скасування наказу, допуск до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ директора КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» від 31.01.2022 № 36-к про її відсторонення від роботи за посадою логопеда кабінету спеціалізованої амбулаторної програми для психічно хворих клініки психічного здоров`я дітей, підлітків та молоді; зобов`язати КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» поновити її на роботі, шляхом допуску до роботи на посаді логопеда кабінету спеціалізованої амбулаторної програми для психічно хворих клініки психічного здоров`я дітей, підлітків та молоді; стягнути з КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31.01.2022 по день фактичного розрахунку, виходячи з її середньоденної заробітньої плати 825,30 грн.

В обгрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 01.07.2020 року вона працює логопедом кабінету спеціалізованої амбулаторної програми для психічно хворих клініки психічного здоров`я дітей, підлітків та молоді КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр». 24.01.2022 керівництвом КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» її ознайомлено з повідомленням від 24.01.2022 №17 про те, що до 26.01.2022 вона має надати документи про вакцинацію від COVID-19 чи документи про абсолютні протипоказання до такої вакцинації. У цьому ж повідомленні її попередили, що в разі ненадання запитуваних документів, 31.01.2022 вона буде відсторонена від роботи без збереження заробітньої плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». 31.01.2022 наказом директора КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» №36-к її відсторонено від роботи з 31.01.2022 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітньої плати. Вважає, вказаний наказ незаконним, оскільки згідно чинного законодавства і верховенства права, вакцинація в Україні від COVID-19 є добровільною і не входить в перелік обов`язкових. Зазначила, що оспорюваний наказ суперечить чинному законодавству, грубо порушує Конституцію України в частині її прав і свобод. З 31.01.2022 вона відсторонена від роботи і обмежена у праві на працю, що включає заробляти собі на життя, а тому у відповідача виникає заборгованість по виплаті за час незаконного відсторонення.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним, внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що 16 лютого отримала висновок лікаря щодо протипоказань до вакцинації проти COVID-19 строком на 3 місяці.

Вказує, що зробила всі можливі заходи для проведення щеплення проти COVID-19 у встановлені строки і підтвердила з урахуванням необхідності проведення відповідних медичних обстежень висновок щодо протипоказань до такої вакцинації.

Вважає безпідставними посилання суду на правові позиції Верховного Суду, оскільки висновки не є подібними та стосуються щеплень, які є обов`язковими та включені до календаря щеплень.

Також не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з неї на користь відповідача витрат на правову допомогу.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

11 липня 2022 року представник відповідача ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Заремби В.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_2 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки позивач, як працівник КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, однак відмовилася від щеплення та не надала документу щодо медичних протипоказань та застережень до проведення їй профілактичного щеплення, а тому відповідач правомірно видав наказ про її відсторонення від роботи на підставі чинного законодавства у відповідності до вимог ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.07.2020 року працює на посаді логопеда кабінету спеціалізованої амбулаторної програми для психічно хворих клініки психічного здоров`я дітей, підлітків та молоді у КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр», що підтверджується відомостями зазначених в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Як вбачається з повідомлення директора КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» Синюти А. №17 від 24 січня 2022 року ОСОБА_1 ознайомлено про те, що вона до 24.01.2022 має надати документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях. Також може надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 №595. Повідомлено, що у разі не надання одного із зазначених документів до 26.01.2022 31.01.2022 її буде відсторонено від роботи без збереження заробітньої плати на підставі ст.46 КЗпП та ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

В знак незгоди з вищевказаним повідомленням позивач ОСОБА_1 надіслала директору КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» Синюті А. заперечення на повідомлення директора КНП ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» від 24.01.2022 №17.

З Витягу із наказу №36-к від 31.01.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 логопеда кабінету спеціалізованої амбулаторної програми для психічно хворих клініки психічного здоров`я дітей, підлітків та молоді відсторонено від роботи з 31.01.2022 року на час відсутності щеплення проти CОVID-19 без збереження заробітньої плати.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При вирішенні цього спору належить керуватися Кодексом законів про працю України, Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24 лютого 1994 року, Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року, Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року, Законом України «Про лікарські засоби» від 4 квітня 1996 року, постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» від 9 грудня 2020 року, постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236»и від 20 жовтня 2021 року, постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічно профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої ко онавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування» від 8 лютого 2021 року, постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання державної компенсації шкоди, пов`язаної з ускладненнями, що можуть виникнути після вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» від 31 березня 2021 року, Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, наказом МОЗ України «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів» від 16 вересня 2011 року, наказом МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 4 жовтня 2021 року.

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких, зокрема, передбачено піклуватися про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Статтею 5 Закону України «Про охорону здоров`я в Україні» передбачено, що охорона здоров`я - загальний обов`язок суспільства та держави. Державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються як на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадян, так і на органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, на підприємства, установи та організації незалежно від форм власності. Відповідно до статті 12 цього Закону працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц, провадження № 61-18651св18, зазначено, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством. За змістом вказаної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які передбачені певним нормативним документом.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України.

Отже, вакцинація від COVID-19 обов`язкова для певних працівників. При встановленні різних епідеміологічних рівнів визначаються обмеження невакцинованим особам. Конституцією України людина, її життя і здоров`я визнані найвищою соціальною цінністю в Україні. Також положеннями статті 43 Конституції України закріплено право на працю, яку кожен обирає вільно.

Проте Основами законодавства України про охорону здоров`я передбачений обов`язок для усіх громадян України піклуватися про своє здоров`я та не шкодити здоров`ю інших громадян. Це означає, що кожен має право на вільний вибір методів захисту свого здоров`я, розуміючи наслідки такого вибору для інших громадян.

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928 та набрав чинності з 08 листопада 2021 року, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік №2153) .

Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають, зокрема працівники закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності.

Відповідно до підпункту 2 пункту 416 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» керівники державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечують відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу".

Щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 595 від 16 вересня 2011 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенціі? про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенціі? «Право на повагу до приватного і сімеи?ного життя», а також практиці Європеи?ського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Відтак, належить зробити висновок, що працівники з наведеного списку у наказі МОЗ № 2153 підлягають обов`язковій вакцинації для профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Такого обов`язку не мають лише ті працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

МОЗ надало роз`яснення щодо застосування переліку медичних протипоказань та застережень до вакцинації проти COVID-19, яке розміщене на сайті МОЗ, і було направлене до обласних управлінь охорони здоров`я.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар може також скеровувати пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення, чи здійснювати вакцинацію чи відтермінувати її до певного часу. Якщо у особи є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Передбачено в майбутньому можливість внесення висновку про протипоказання до другої дози або загального протипоказання до вакцинації в електронну систему охорони здоров`я.

Протипоказання можуть бути:

1. Абсолютні - стан, за якого існує чітко визначена ймовірність виникнення серйозної побічної реакції на введену вакцину у пацієнта, а ризики від проведення вакцинації значно перевищують переваги від проведення щеплення.

Абсолютні протипоказання можуть бути постійними й тимчасовими:

Постійні протипоказання - протипоказання до щеплень, що мають постійний пожиттєвий характер.

Тимчасові протипоказання - протипоказання, які мають тимчасовий характер та зникають з часом.

2. Застереження (вакцинація з пересторогою) - ситуація, за якої остаточне рішення щодо щеплення приймається лікарем з урахуванням переваг над ризиками від щеплення.

Єдиним абсолютним постійним протипоказанням до щеплення конкретною вакциною є анафілактична реакція на першу дозу цієї вакцини. У цьому випадку пацієнтові буде рекомендовано щепитися від COVID-19 іншою вакциною за умови її наявності. Якщо у пацієнта є алергія на один із компонентів вакцини від COVID-19, йому також слід щепитися іншою вакциною.

Відмова від вакцинації є правом громадянина. Але, як будь-яке право, в деяких ситуаціях це право може бути обмежено. Карантинні обмеження направлені на стримання розповсюдження коронавірусної інфекції, зокрема, із застосуванням певного дискримінаційного підходу до їх встановлення, при цьому враховуються інтереси усього суспільства.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу позитивний обов`язок вживати необхідних заходів для захисту життя осіб, які перебувають під її юрисдикцією. Цей обов`язок складається з двох елементів: запровадження нормативно-правової бази і вжиття практичних превентивних заходів. З іншого боку, стаття 8 Конвенції передбачає захист від свавільного втручання держави у приватне життя особи та містить перелік випадків, коли таке втручання можливе. Зокрема, втручання здійснюється згідно із законом; є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни; для захисту здоров`я, прав і свобод інших осіб.

Обов`язкова вакцинація - це втручання, однак таке втручання є виправданим і не є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно було законним, переслідувало легітимну мету та було необхідним в демократичному суспільстві.

Мінімальне обмеження людини у вигляді обов`язкової вакцинації за умови відсутності протипоказань є прийнятним. Це захист суспільного інтересу та прав інших громадян на життя.

Така позиція висловлена Європейським судом з прав людини у рішеннях «Соломахін проти України», «Ваврічка та інші проти Республіки Чехія» та у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року (справа № 682/1692/17).

У матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 має абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 та надала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для відсторонення ОСОБА_1 на час відсутності щеплення проти СOVID-19.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.