Справа № 149/663/22

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
Літинський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Гопкіна П.В.,
за участі секретаря Іванової І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
02.05.2022 до Літинського районного суду Вінницької області надійшов зазначений позов мотивований тим, що 16.02.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Факт укладення такого договору підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою. В обумовлений у договорі строк відповідач свого зобов`язання не виконав, отримані у позику грошові кошти не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал боргової розписки.
Таким чином позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 16.02.2019 на загальну суму 8719,31 доларів США, котра складається із: заборгованості за договором позики від 16.02.2019 8000,00 доларів США; 3 % річних -719,37 доларів США. Також просив стягнути з відповідача 5000,00 грн у якості витрат на професійну правничу допомогу.
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання 21.07.2022 не з`явився.
Представник позивача адвокат Дроненко Ю.В. подав до суду клопотання, котрим просив розгляд справи проводити у відсутність позивача та його представника. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував (а.с. 57 ).
Відповідач ОСОБА_2 будучи повідомлений про місце, дату та час судового засідання за місцем реєстрації (а.с. 41-42 ), до судового засідання повторно не з`явився, хоча відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України був повідомлений належним чином про місце дату та час судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 49, 54). Таким чином суд вважає, що відповідач була належним чином повідомлений про судове засідання, втім до суду не з`явився, відзиву на позовну заяву та будь-яких клопотань суду не надав.
Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки представник позивача проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подала відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав.
Так, оригіналом розписки від 16.02.2019 (а.с. 32) ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 в присутності свідка ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 8000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 8 квітня 2019 року.
У відповідності ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
В статтях 524, 533 ЦК України йдеться мова про те, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду України справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 зробила висновки щодо застосування іноземної валюти при виконанні договірних зобов`язань, зазначивши, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.
Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено суму до стягнення саме у грошовій одиниці України гривні в еквіваленті іноземної валюти - доларах США, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, суд може стягнути борг в іноземній валюті, зокрема у доларах США.
Відтак, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 суми боргу згідно розписки підлягають задоволенню, а саме у розмірі 8000,00 доларів США.
Щодо позовної вимоги в частині стягнення відсотків від суми позики суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.625Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу, інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так як стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення (або пред`явлення вимоги), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), що підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений в Постанові від 16.01.2019р по справі № 373/2054/16-ц.
При цьому суд не повинен вказувати в резолютивній частині рішення еквівалент в гривнях, оскільки це внесе двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово, що слідує з постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19.
Сума 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України станом на 08.04.2022 року складає 719,34 доларів США (8000,00 доларів США х 3% річних: 365 х 1095 днів (період прострочення з 09.04.2019 по 08.04.2022)).
З огляду на те, що кошти за розпискою відповідач повинен був повернути в строк до 08.04.2019, то з цього часу відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої розпискою та законом.
Дослідивши матеріали справи, врахувавши письмову позицію позивача та його представника, відсутність заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем доведені, підтверджені належними доказами та підлягають до задоволення.
Згідно з п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються відповідача.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи (а.с. 4) відтак, витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави Україна.
Станом на 8 квітня 2022 року, валютний курс Нацбанку складав: Долар США (USD) 29,2549 грн. Відтак ціна зазначеного майнового позову відповідно до вимог пп. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становитиме 2550,41 грн.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Як вбачається з письмових матеріалів справи захист інтересів позивача у суді здійснював адвокат Дроненко Ю.В. відповідно до договору від 01.04.2022 (а.с. 6).
Відповідно до додаткової угоди та квитанції гонорару (а.с. 7, 8) винагорода за надану професійну правничу допомогу адвокатом становить 5 000,00 грн.
Зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Керуючись ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524, 526, 527, 530, 533, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 141, 209, 247,258-259, 263-268, 280-282 ЦПК України, враховуючи правові позиції викладені у постанові ВСУ від 01.03.2017р. у справі № 6-284цс17, суд,
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 паспорт серії НОМЕР_1 виданий 18.08.2016) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (жителя АДРЕСА_2 паспорт серії НОМЕР_2 виданий 09.12.1998 Літинським РВ УМВС , РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість за договором позики від 16.02.2019 на загальну суму 8719,31 доларів США, котра складається із: заборгованості за договором позики від 16.02.2019 8000,00 доларів США; 3% річних -719,37 доларів США, та 5000,00 (п`ять тисяч) грн у якості витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 паспорт серії НОМЕР_1 виданий 18.08.2016) на користь держави України 2550,41 (дві тисячі п`ятсот п`ятсот п`ятдесят грн. сорок одну копійку) судового збору.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя : Гопкін П. В.