Постанова Іменем України

17 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 761/13085/14-ц

провадження № 61-2843св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як безпосереднього ліквідатора публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк»,

заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Подільський районний відділ державної виконавчої служби в місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року

в складі судді Рибака М. А. та постанову Київського апеляційного суду

від 13 січня 2022 року в складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У вересні 2020 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» (далі - ПАТ «КБ «Актив-Банк») в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд) як безпосереднього ліквідатора ПАТ «КБ «Актив-Банк» звернулося до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, у якій просило: визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби в місті Києві Центрального міжрегіонального

управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Подільський РВ ДВС

в місті Києві) Бондаренка О. С. щодо невчинення дій, передбачених

статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язати Подільський РВ ДВС в місті Києві винести постанову про закінчення виконавчого провадження стосовно примусового виконання виконавчого листа № 761/13085/14-ц від 04 листопада 2014 року за виконавчим провадженням № 45340170 про стягнення з ПАТ «КБ «Актив-Банк» на користь ОСОБА_1 264 089,06 грн.

Скарга мотивована тим, що станом на час звернення боржника до суду

з цією скаргою державний виконавець не вчиняв жодних дій щодо закінчення виконавчого провадження № 45340170 про стягнення

з ПАТ «КБ «Актив-Банк» на користь ОСОБА_1 264 089,06 грн, хоча існували правові підстави для застосування до спірних правовідносин пункту 4 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», про що виконавча служба була повідомлена належним чином.

Короткий зміст вимог заяви про ухвалення додаткового судового рішення

09 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення

з ФГВФО на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 4 200 грн.

Заява мотивована тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 поніс судові витрати на правову допомогу адвоката у розмірі

4 200 грн, тому ці витрати необхідно стягнути з ФГВФО.

Короткий зміст судових рішень і мотиви їх ухвалення

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня

2020 року у задоволенні скарги Фонду на бездіяльність державного виконавця відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, стягнено з ПАТ «КБ Актив Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, тому останній як особа, яка захищає своє право на захист прав споживача фінансових послуг, має право задовольнити свої вимоги за рахунок банку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Додатковою ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва

від 05 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогузадоволено частково.

Стягнено з Фонду на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 800 грн.

У задоволенні решти вимог за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, ОСОБА_1 має право на стягнення з ФГВФО витрат на правову допомогу.

При цьому місцевий суд зменшив суму витрат на правову допомогу

до 2 800 грн, оскільки не вбачав співмірності розміру заявлених ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року апеляційну скаргу Фонду на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року залишено без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року та додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відсутні підстави для задоволення вимог скарги Фонду на бездіяльність державного виконавця. Крім того, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва

від 18 березня 2021 року, яка набрала законної сили, скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, державного виконавця задоволено, визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Подільського РВ ДВС в місті Києві Бондаренка О. С. щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих та інших дій у виконавчому провадженні № 45340170, спрямованих на примусове виконання рішення суду в справі № 761/13085/14-ц.

Враховуючи складність цієї справи та надані ОСОБА_1 докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також беручи до уваги заперечення, надані Фондом щодо стягнення з нього витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду вважала, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2 800 грн.

Суд апеляційної інстанції вказував, що посилання ОСОБА_1 щодо незазначення судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі строку і порядку набрання нею законної сили, не може бути підставою для її скасування. Разом з тим сторони не позбавлені можливості звернутися до суду першої інстанції із заявою про виправлення описки в ухвалі суду шляхом доповнення її резолютивної частини із зазначенням про набрання нею законної сили. Посилання ОСОБА_1 на те, що клопотання про зменшення розміру судових витрат до суду першої інстанції боржником не подавалось, спростовується наявними у матеріалах справи запереченнями щодо ухвалення додаткового рішення стосовно стягнення витрат на правову допомогу, поданими Фондом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додатково судового рішення відмовлено.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що в судовому засіданні

12 травня 2021 року колегією суддів було поставлено на обговорення питання щодо стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, надану останньому у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції. У мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року зазначено, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу.

Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року закрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника Фонду з питань безпосереднього виведення ПАТ «КБ «Актив-Банк» з ринку фінансових

послуг - адвоката Кузьміка Д. В., на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 26 березня 2020 року № 681 визначені повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Актив-Банк» до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення банку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вирішено здійснювати Фондом безпосередньо. Вказаним рішенням змінено відомості про керівника ПАТ «КБ «Актив-Банк», які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб,

фізичних осіб-підприємців та громадських формувань шляхом

внесення даних директора-розпорядника Фонду Рекрут С. В. як

керівника ПАТ «КБ «Актив-Банк» до завершення процедури ліквідації

ПАТ «КБ «Актив-Банк» та припинення у зв`язку з цим повноважень Фонду

як ліквідатора щодо такого банку. Уповноважено заступника

директора-розпорядника Фонду Новікова В. В. представляти інтереси

ПАТ «КБ «Актив-Банк» з питань правового (юридичного) забезпечення діяльності банку з метою організації та проведення претензійної та позовної роботи стосовно ПАТ «КБ «Актив-Банк».

Касаційну скаргу підписано Кузьміком Д. В. на підставі довіреності

від 26 червня 2020 року № 27-8408/20, відповідно до якої Фонд в особі директора-розпорядника Рекрут С. В., яка діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до договору про надання правової допомоги від 23 жовтня 2018 року, уповноважив адвоката Кузьміка Д. В. представляти інтереси Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та його директора-розпорядника (в тому числі і в статусі члена адміністративної ради Фонду гарантування вкладів фізичних осіб).

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять відомостей

про надання Кузьміку Д. В. повноважень представляти інтереси

ПАТ «КБ «Актив-Банк».

Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 01 грудня 2021 року,

касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року скасовано

в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення 1 400 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та 1 400 грн у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а також незазначення строку і порядку набрання ухвалою суду першої інстанції законної сили, справу в зазначеній частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалу Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року залишено без змін.

Додаткова ухвала Шевченківського районного суду міста Києва

від 05 лютого 2021 року та постанова Київського апеляційного суду

від 12 травня 2021 року не були предметом касаційного перегляду в частині стягнення з Фонду на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 800 грн (за розгляд справи в суді першої інстанції), вказані судові рішення у зазначеній частині набрали законної сили.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказав про відсутність обґрунтованих доводів Фонду щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу зі складністю справи та щодо зменшення розміру витрат в частині вивчення матеріалів виконавчого провадження. Заявник заперечував лише щодо стягнення витрат у частині інструктажу клієнта. Водночас апеляційний суд мотивів відхилення таких доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги не навів; не врахував відсутність заперечень щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги в частині вивчення матеріалів виконавчого провадження та їх документального підтвердження; не вирішив питання про судові витрати стягувача в частині, яка пов`язана з розглядом апеляційної скарги, у задоволенні якої відмовлено.

Колегія суддів касаційного суду відхилила доводи касаційної скарги щодо підстав скасування ухвали апеляційного суду від 19 травня 2021 року, оскільки, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення, апеляційний суд правильно виходив із того, що постановою апеляційного суду від 12 травня 2021 року вирішувалось питання про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, надану у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції, тому підстав для його повторного вирішення немає. Незазначення в судовому рішенні строку і порядку набрання ним законної сили не є опискою у розумінні частини першої статті 269 ЦПК України. Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року в частині відмови

у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення 1 400 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також незазначення строку і порядку набрання ухвалою суду першої інстанції законної сили скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнено з Фонду на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 1 400 грн. Стягнено з Фонду на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 200 грн та витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції в розмірі 2 000 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що згідно з укладеною додатковою угодою, актом надання правової допомоги та квитанцією ОСОБА_1 поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правничої допомоги в розмірі 4 200 грн. Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не зазначив

у мотивувальній частині ухвали від 05 лютого 2021 року, в чому саме полягає неспівмірність заявленого ним розміру судових витрат у розмірі 4 200 грн, тому безпідставно зменшив вказані витрати на 1 400 грн до 2 800 грн. Заперечення Фонду не містять доводів про неспівмірність понесених ОСОБА_1 витрат щодо оплати послуг адвоката по вивченню скарги, наданих клієнтом матеріалів справи та виконавчого провадження, розроблення процесуальної стратегії захисту прав клієнта в розмірі 1 400 грн за дві нормо-години.

Витрати ОСОБА_1 на правову допомогу в суді першої інстанції щодо вивчення скарги, наданих клієнтом матеріалів справи та виконавчого провадження, розроблення процесуальної стратегії захисту прав клієнта

в розмірі 1 400 грн підтверджені належними доказами, тому підлягають стягненню з Фонду на користь ОСОБА_1 . Обґрунтованими є також доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам частини першої статті 260 ЦПК України не зазначив в оскаржуваній ухвалі строк

і порядок набрання нею законної сили. При цьому ОСОБА_1 підтвердив належними і допустимими доказами й витрати на правову допомогу під час перегляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник ФГВФО - Кузьмік Д. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2022 року в частині стягнення з Фонду на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 1 400 грн, в суді апеляційної інстанцій - 3 200 грн, в суді касаційної інстанції - 2 000 грн; ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині додаткова ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року та постанова Київського апеляційного суду

від 13 січня 2022 року не оскаржуються, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що кошти Фонду не включаються

до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися виключно для цілей, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що Фонд звертався до судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій для захисту порушених прав саме неплатоспроможного банку. Судові витрати, заявлені ОСОБА_1 , є завищеними з огляду на обставини справи, до суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення таких витрат, заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові, оскільки спір мав незначну складність та вирішений за короткий проміжок часу.

Суди залишили поза увагою висновки Верховного Суду, викладені

у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 905/1795/18, від 22 листопада 2019 року

у справі № 902/347/18, від 21 липня 2020 року у справі № 915/1654/19,

від 19 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 10 червня 2020 року у справі № 920/201/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19.

Позиції інших учасників

25 липня 2022 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині, тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення. Вважав, що суди правильно вирішили питання розподілу судових витрат. Стягнення судових витрат саме з неплатоспроможного банку є неможливим, оскільки відсутні правові механізми примусового стягнення з таких банків. Банк не брав безпосередньої участі у справі, від його імені діяв ФГВФО, отже, судові витрати підлягають стягненню саме з останнього. Фонд, заявляючи про неспівмірність судових витрат у цій справі, не надав жодних доказів чи розрахунків, які підтверджували б невідповідність судових витрат.

Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не направили.

Провадження у суді касаційної інстанції

21 лютого 2022 рокупредставник ФГВФО - Кузьмік Д. В., надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

27 липня 2022 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 10 серпня 2022 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що між адвокатським бюро «Арсена Маринушкіна» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання правничої допомоги

від 03 лютого 2020 року № 0720/20.

Відповідно до пункту 4.1 вказаного договору клієнт зобов`язується сплатити на користь бюро витрати на професійну правничу (правову) допомогу, в тому числі гонорар у розмірі та порядку, визначених за домовленістю сторін. Судові витрати сплачуються окремо від гонорару. Сума витрат на професійну правничу допомогу та гонорару (винагороди) визначається у додаткових угодах, які є додатком до цього договору та його невід`ємними частинами.

У зазначених додаткових угодах визначаються порядок, спосіб і термін оплати витрат на професійну правничу допомогу та гонорару.

Згідно з укладеною додатковою угодою від 18 вересня 2020 року № 10, актом надання правової допомоги № 010-0720/20, квитанцією № 0720/20-10 ОСОБА_1 поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правничої допомоги від 03 лютого 2020 року № 0720/20 у розмірі 4 200 грн.

Апеляційний суд встановив, що згідно з додатковою угодою від 18 вересня 2020 року № 10 й детальним описом (актом) надання правової допомоги

№ 010-0720/20 адвокатським бюро «Арсена Маринушкіна» було надано ОСОБА_1 правничу (правову) допомогу у цій справі за скаргою Фонду на бездіяльність державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження № 4530170, а саме: вивчення скарги, наданих клієнтом матеріалів справи та виконавчого провадження, розроблення процесуальної стратегії захисту прав клієнта (1 400,00 грн); складання клопотання (заяви) про залишення скарги без розгляду (350 грн); складання заперечення по суті скарги (1 750,00 грн); інструктаж клієнта у разі самопредставництва у суді першої інстанції (700 грн).

У заяві ОСОБА_1 про залишення скарги представника Фонду без розгляду від 15 жовтня 2020 року міститься посилання на документи виконавчого провадження та додано їх копії.

Відповідно до додаткової угоди від 08 квітня 2021 року № 2 й детального опису (акта) надання правової допомоги № 002-5302/21 адвокатським бюро «Арсена Маринушкіна» було надано ОСОБА_1 правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції у цій справі за апеляційними скаргами останнього та Фонду, а саме: складання відзиву на апеляційну скаргу Фонду на ухвалу суду першої інстанції у справі за скаргою на рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця - 1 год (800 грн); складання апеляційної скарги на додаткову ухвалу суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на правову допомогу (подано 19 лютого 2021 року) - 1 год. (800 грн); складання інших процесуальних документів (заяв, клопотань, пояснень ) в апеляційному провадження за апеляційними скаргами клієнта та Фонду на судові рішення суду першої інстанції - 1 год (800 грн); інструктаж клієнта у разі самопредставництва в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, незалежно від кількості та тривалості судових засідань - 1 год (800 грн); всього на суму 3 200 грн.

Вказані у додатковій угоді № 2 до договору про надання правової допомоги № 002-5302/21 від 30 березня 2021 року види правової допомоги були надані ОСОБА_1, оскільки у справі наявні: відзив на апеляційну скаргу Фонду на ухвалу суду першої інстанції у справі за скаргою на рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця; апеляційна скарга на додаткову ухвалу суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на правову допомогу; процесуальні документи: заява від 26 квітня 2021 року, заява

від 06 травня 2021 року. ОСОБА_1 брав участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 12 травня 2021 року.

Згідно з додатковою угодою від 28 травня 2021 року № 7 й детального опису (акта) надання правової допомоги № 007-5302/21 адвокатським бюро «Арсена Маринушкіна» було надано ОСОБА_1 правничу (правову) допомогу у суді касаційної інстанції у зв`язку з касаційним переглядом судових рішень у цій справі, а саме: складання касаційної скарги на ухвалу суду першої інстанції та на судові рішення суду апеляційної інстанції - 1 год (1 200 грн); складання відзиву на касаційну скаргу Фонду на ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - 1 год (800 грн).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки щодо клопотання про закриття касаційного провадження

25 липня 2022 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження.

Зазначав, що касаційну скаргу підписано та подано неповноважною особою. Підписант касаційної скарги - адвокат Кузьмік Д. В., не підтвердив своїх повноважень діяти в інтересах боржника - неплатоспроможного банку

ПАТ «КБ «Актив-Банк», а подана ним довіреність містить повноваження діяти виключно в інтересах Фонду, який є іншою юридичною особою (ліквідатором боржника).

Вказував, що за аналогічних підстав у цій справі було постановлено ухвалу Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року про закриття касаційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України передбачено, що представником

у суді може бути адвокат або законний представник.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

На підтвердження повноважень адвоката Кузьміка Д. В. до касаційної скарги додано довіреність, яка підписана уповноваженою особою Фонду.

Крім того, повноваження представника Фонду були правильно перевірені Верховним Судом під час відкриття касаційного провадження.

Безпідставним є посилання стягувача на ухвалу Верховного Суду

від 06 жовтня 2021 року про закриття касаційного провадження, оскільки

у зазначеному провадженні (№ 61-8957св21) адвокат Кузьмік Д. В. фактично звертався в інтересах ПАТ «КБ «Актив-Банк», а у цьому провадженні

(№ 61-2843св22) адвокат Кузьмік Д. В. звернувся до суду в інтересах Фонду. При цьому на підтвердження повноважень адвоката у зазначених провадженнях були надані різні документи, зокрема довіреності.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 та закриття касаційного провадження немає, тому у його задоволенні необхідно відмовити.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів

у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною,

різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу,

а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі

статті 41 Конвенції про захист прав людини. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані

з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення

з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно

з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 357/9440/20.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною

стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати

з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що між адвокатським бюро «Арсена Маринушкіна» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання правничої допомоги та додаткові угоди до нього. З наданих заявником доказів, яким судом апеляційної інстанції надано детальний аналіз, встановлено, що перелік адвокатських послуг складається із таких: вивчення скарги, наданих клієнтом матеріалів справи та виконавчого провадження, розроблення процесуальної стратегії захисту прав клієнта; складання клопотання (заяви) про залишення скарги без розгляду; складання заперечення по суті скарги; інструктаж клієнта у разі самопредставництва

у суді першої інстанції; складання відзиву на апеляційну скаргу Фонду на ухвалу суду першої інстанції у справі за скаргою на рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця; складання апеляційної скарги на додаткову ухвалу суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на правову допомогу; складання інших процесуальних документів (заяв, клопотань, пояснень) в апеляційному провадження за апеляційними скаргами клієнта та Фонду на судові рішення суду першої інстанції; інструктаж клієнта у разі самопредставництва в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, незалежно від кількості та тривалості судових засідань; складання касаційної скарги на ухвалу суду першої інстанції та на судові рішення суду апеляційної інстанції; складання відзиву на касаційну скаргу Фонду на ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, керуючись вимогами частини шостої статті 137 ЦПК України згідно з якою обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, правильно вважав, що Фонд, заперечуючи доводи ОСОБА_1 у цій частині, не зазначив будь-яких суттєвих обставин неспівмірності витрат на правову допомогу зі складністю справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у визначеному стягувачем розмірі, який є співмірним із складністю цієї справи, а наданий адвокатом обсяг послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

При цьому апеляційний суд під час нового розгляду справи правильно врахував висновки суду касаційної інстанції, викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року, в зв`язку з якими було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року

у відповідній частині.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги щодо неспівмірності заявлених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції

є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Доводи заявника про те, що ФГВФО не є суб`єктом стягнення судових витрат, оскільки не отримує бюджетні асигнування, є безпідставними.

Так, згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 19 вказаного Закону кошти

з Державного бюджету України є одним з джерел формування коштів Фонду, а згідно з пунктом 6 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетними асигнуваннями є повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

У свою чергу, пунктом 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору»

статтю 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» викладено у новій редакції, згідно з якою виключено пункт 22, відповідно до якого уповноважена особа Фонду у справах, пов`язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, була звільнена від сплати судового збору.

Таким чином, судові витрати у цій справі підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок ФГВФО.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 404/4281/16-ц.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суди залишили поза увагою висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 лютого 2019 року

у справі № 756/2114/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 905/1795/18,

від 22 листопада 2019 року у справі № 902/347/18, від 21 липня 2020 року

у справі № 915/1654/19, від 19 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 10 червня 2020 року у справі № 920/201/19, від 07 листопада 2019 року

у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи,

а висновки в указаних справах та у справі, яка є предметом касаційного перегляду, не є суперечливими.

Так, у постановах касаційного суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі, вирішувалося питання, зокрема, щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, задоволення якого залежало від встановлених судом обставин та наданих учасниками судового процесу доказів. Разом з тим у цій справі стягувач підтвердив розмір витрат на правову допомогу, цим обставинам надана належна правова оцінка.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд ухвалив судове рішення відповідно до встановлених обставин на підставі поданих сторонами доказів, правильно застосувавши норми права.

З урахуванням того, що інші доводи касаційних скарг є ідентичними доводам апеляційної скарги та відзиву на неї, яким апеляційний суд надав належну оцінку, Верховний Суд дійшов висновку, що немає необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявників.

При цьому суд врахував усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово зазначав, зокрема у рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії», що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України постанова апеляційного суду підлягає обов`язковому скасуванню, касаційний суд не встановив.

Вимога Фонду про скасування додаткової ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення на його користь з Фонду витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 1 400 грн не підлягає задоволенню, оскільки це судове рішення у вказаній частині правильно скасоване апеляційним судом.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня

2020 року у справі № 657/1786/19.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, тому її необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

25 липня 2022 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених

у зв`язку з переглядом справи в касаційному порядку. Вказував, що доданими доказами підтверджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 600 грн.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 подав до суду копію договору про надання правової допомоги від 30 березня 2021 року

№ 5302/21, копію додаткової угоди від 20 липня 2022 року № 29 до договору правової допомоги, копію детального опису (акта) від 15 серпня 2022 року виконаних та оплачених послуг за додатковою угодою № 29 (вивчення касаційної скарги, розробка процесуальної стратегії захисту прав клієнта

в суді касаційної інстанції, аналіз релевантної судової практики, складання відзиву на касаційну скаргу Фонду); копію квитанції від 15 серпня 2022 року № 5302/21-029 про оплату за додатковою угодою № 29 у розмірі 1 600 грн; копію свідоцтва адвоката про право на заняття адвокатською діяльністю.

При цьому ОСОБА_1 надав до суду докази направлення Фонду вказаної заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в касаційному порядку, проте останній не звернувся до суду із запереченнями щодо вказаної заяви або клопотанням про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу в касаційному суді.

З урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, стягненню з Фонду на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, в розмірі 1 600 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 січня 2022 року в частині стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції

у розмірі 1 400 (одна тисяча чотириста) гривень, в суді апеляційної

інстанції - 3 200 (три тисячі чотириста) гривень, в суді касаційної інстанції - 2 000 (дві тисячі) гривень залишити без змін.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень витрат, понесених на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук