Справа № 199/571/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

Суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Авраменко А.М., ознайомившись із заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про визнання фіктивного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

26 січня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_1 , разом із якою позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії з відчуження, реєстрації, перереєстрації квартири, яка є предметом спору за позовом, до розгляду справи по суті. Заява про забезпечення позову мотивована посиланням на побоювання позивача, що відповідач може розпорядитись спірною квартирою, здійснивши її відчуження на користь третіх осіб для ухилення від виконання можливого позитивного рішення за вказаним позовом ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову та ознайомившись із матеріалами позовної заяви №199/571/22 (провадження №2/199/1167/22), суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Як вказувалось вище, 26 січня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява №199/571/22 (провадження №2/199/1167/22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання фіктивного договору недійсним. Предметом спору є недійсність укладеного між сторонами договору дарування квартири від 20 лютого 2018 року.

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам відчужувати та вчиняти дії з реєстрації/перереєстрації спірної квартири.

Відповідно до ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Згідно ст.150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії, зокрема, щодо предмета спору. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Нормою ст.152 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими ЦПК України.

Положеннями ст.153 ЦПК України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналізуючи заявлені стороною позивача підстави для забезпечення позову з урахуванням на обставини спірних правовідносин сторін, зміст заявлених позовних вимог та в контексті наведених вище положень законодавства, суд приходить до висновку неможливість задоволення заяви про забезпечення позову. Правова позиція, покладена в основу такого результату розгляду заяви, ґрунтується на тому, що норма ст.149 ЦПК України, яка визначає підстави для забезпечення позову, в якості обов`язкової умови для позитивного вирішення питання про забезпечення позову визначає наявність низки ризиків, які з урахуванням на ст.10 ч.9, ст.12 ч.3, ст.13 ч.1, ст.81 ч.1 ЦПК України мають бути доведені перед судом заявником за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. Такими ризиками є ускладнення чи неможливість виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інші, визначені законом. Саме на заявника покладається законом обов`язок не тільки зазначити фактичні обставини, які свідчать про наявність означених ризиків, хоча б одного з них, а й довести дійсність таких ризиків доказами.

В той же час, сторона позивача у своїй заяві про забезпечення позову лише формально вказує на існування ризиків ускладнення чи неможливість виконання рішення суду, у випадку його ухвалення на користь позивача, посилаючись на можливість відчуження відповідачем спірної кватири на користь третіх осіб. При цьому позивачем не подано суду жодних доказів, які дозволялись б зробити достовірний висновок про дійсну наявність означених ризиків. Наявність самого лише побоювання позивача про можливість відчуження спірної квартири відповідачем, вочевидь, недостатньо, оскільки доказування, а отже і судове рішення не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не обґрунтовано належним чином необхідність забезпечення позову, не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку винесення його на користь позивача, суд приходить до висновку, що заява позивача про забезпечення позову є необґрунтованою, недоведеною, а тому задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.149-154, 258, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про визнання фіктивного договору недійсним відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі постановлення ухвали без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя А.М. Авраменко