ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Момот Л.С., Гапонюк І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_2 ,

за участю представника третьої особи Степенко О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Фастів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Фастівської районної адміністрації Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, -

ВСТАНОВИВ:

07.02.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, посилаючись на те що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі з 23.10.2013 року, але за даною адресою не проживають понад рік. Витрат по утриманню житлового будинку не здійснюють. Відповідачі з 2018 року переїхали проживати до м. Києва.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.02.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що виїзд з місця реєстрації та проживання відповідачів був вимушений, оскільки позивач застосував щодо позивача фізичне насилля.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Фастівської районної державної адміністрації заперечила щодо позбавлення права на житло неповнолітнього ОСОБА_4 та зазначила, що лише коли будуть надані належні докази про забезпечення дитини належним житлом можна вирішувати питання про зняття з реєстрації за спірним місцем проживання.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Перевіряючи доводи позивача, судом встановлено, що ОСОБА_1 , позивач по справі, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 06.07.2012 року, Панкевич О.С. , приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за номером 725.

Відповідно до довідки Мотовилівського старостинського округу Фастівської міської ради № 56 від 26.01.2022 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 23.10.2013 року, однак фактично з серпня 2018 року не проживають, особистих речей в даній квартирі не має.

Даний факт не заперечується відповідачем та під час розгляду справи в судовому засіданні представником відповідача підтверджено, що зі слів ОСОБА_3 , вона з 2018 року дійсно не проживає за місцем своєї реєстрації але це сталося у зв`язку з неналежною поведінкою відносно неї з боку позивача.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд критично відноситься до показів свідків, в силу того, що допитані в судовому засіданні свідки є родичами та друзями відповідача ОСОБА_3 , при цьому своїми показами підтвердили факт тривалого не проживання останьої за місцем своєї реєстрації.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на проживання знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином сторін та відповідачем по справі.

На час звернення до суду з даним позовом малолітній ОСОБА_4 зареєстрований за місцем реєстрації матері у будинку, що належить батьку за адресою: АДРЕСА_1 , однак разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 ,проживає за іншою адресою.

Разом з тим, на даний час малолітній ОСОБА_4 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Обґрунтування позивачем своїх вимог про те, що оскільки син не проживає за вказаною адресою, а на даний час виникла потреба розпорядитися своїм майном - житловим будинком і реєстрація сина створює перешкоди при цьому, позивач згоден на здійснення пере прописки сина за місцем своєї реєстрації, ОСОБА_4 не проживає в належному позивачу житловому бкдинку та зареєстрований у ньому лише формально, а тому він вважається таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, також не заслуговують на увагу.

Через свій вік ОСОБА_4 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірному житловому будинку за місцем реєстрації своєї матері обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування даним житлом.

Аналогічну позицію висловив у постанові Верховний Суд від 27.12.2018 року у справі № 759/19394/15-ц, (провадження № 61-9128св18).

Таким чином, суд, оцінивши докази сторони позивача з точки зору їх належності, достовірності, допустимості, взаємного зв`язку між собою, причинно - наслідковим зв`язкам, приходить до висновку, що стороною позивача не наведено в повному обсязі належних та допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог про визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для суду у відмові в задоволенні в цій частині позовних вимог.

Також, представником відповідача надано до суду письмові матеріали про понесення відповідачем витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Виходячи з положень ст. 137 ЦПК України до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката на представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, представником відповідача надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1824/10 від 30.11.2000 р., та додаткова угода б/н до Договору № 25-05/2022 про надання правової допомоги від 25.05.2022 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги Серії АА № 1186809 від 06.06.2022 року та копії рахунку та квитанції про оплату. Разом з тим, суд вважає, що долучені позивачем документи, не можна визнати достатніми доказами на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу. Крім того, представником позивача не надано Договору про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги представника відповідача щодо відшкодування витрат за надання правової допомоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 4,11,12,13,76-81,89,137,141,263,265,268 ЦПК України, на підставі ст. 15,16,29,316,317,319,321,391 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідент.номер: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ідент.номер: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож.: АДРЕСА_1 , Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Фастівської районної адміністрації Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ідент.номер: НОМЕР_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 01.09.2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Г.В.Соловей