Ухвала

Іменем України

14 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 607/13819/20

провадження № 61-8844ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив витребувати з володіння ОСОБА_2 на свою користь автомобіль марки ЗАЗ, моделі TF 699Р 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позов мотивовано тим, що 28 липня 2014 року він на підставі довіреності передав у користування відповідача автомобіль марки ЗАЗ, моделі TF 699Р 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Після закінчення строку дії довіреності, який настав 28 липня 2019 року, у відповідача виник обов`язок повернути вказаний автомобіль. Натомість на його прохання повернути автомобіль відповідач не відреагував. Таким чином, враховуючи, що він є власником спірного автомобіля, діями відповідача порушується його право на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2020 року позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_2 у розпорядження ОСОБА_1 автомобіль марки ЗАЗ, моделі TF 699Р 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з липня 2014 року спірний автомобіль перебуває у ОСОБА_2 , який обізнаний про вимогу ОСОБА_1 щодо повернення йому автомобіля, але не вжив жодних заходів на виконання цієї вимоги. ОСОБА_2 без правових підстав володіє спірним автомобілем та не є добросовісним набувачем, оскільки не укладав з позивачем договору купівлі-продажу транспортного засобу або інших угод, а також - не надав суду доказів, які свідчили б про набуття ним права власності на спірний автомобіль. Тому вимоги позивача щодо витребування автомобіля є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року (повний текст якої складено 08 серпня 2022 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у справі відсутні докази на підтвердження факту володіння ОСОБА_2 спірним автомобілем та факту передачі цього автомобіля ОСОБА_3 ОСОБА_2 . Надана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Чопиком О. В. 28 липня 2014 року за реєстровим № 777, не дає змоги дійти висновку про наявність факту недобросовісного володіння ОСОБА_2 спірним автомобілем, факту його продажу, а також - факту самої передачі транспортного засобу позивачем відповідачу. Отже, має місце недоведеність зазначених в позовній заяві обставин, тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову є помилковим.

06 вересня 2022 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково поставив під сумнів надану ним довіреність, так як вона не визнавалася недійсною. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15 зазначено: видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (частина перша статті 397 ЦК України).Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України). Наведене узгоджується з правовим висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року в справі № 145/145/17, від 06 лютого 2019 року в справі № 220/1401/16-ц. Апеляційний суд не врахував зазначених правових висновків та безпідставно скасував рішення суду першої інстанції.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що згідно з інформацією з реєстру Міністерства внутрішніх справ станом на 26 червня 2020 року ОСОБА_1 є власником транспортного засобу ЗАЗ, моделі TF 699Р 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

З довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Чопиком О. В. 28 липня 2014 року за реєстровим № 777, вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_2 бути його представниками в органах Державної автомобільної інспекції України та у всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань пов`язаних із вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та розпорядження (продажу, обміну, заставою, здачею в оренду тощо) належним йому на праві власності автомобілем ЗАЗ, моделі TF 699Р 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Довіреність видана строком на п`ять та зберігає свою чинність до 28 липня 2019 року.

Апеляційним судом також встановлено, що у справі відсутні докази на підтвердження факту володіння ОСОБА_2 спірним автомобілем марки ЗАЗ, моделі TF 699Р 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , а також - на підтвердження факту передачі позивачем відповідачу вказаного автомобіля.

У справі наявні пояснення ОСОБА_2 , надані державному виконавцю у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження від 09 квітня 2021 року, зі змісту яких вбачається, що автомобіль ЗАЗ TF 699P НОМЕР_2 було продано за дорученням у 2013-2014 роках. Спірний автомобіль не перебуває в його розпорядженні.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року у справі № 2-77/11.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 756/1804/16-ц зазначено: право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, оскільки доводи позивача про перебування спірного житлового приміщення у спільній власності ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» не підтверджено доказами.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що у справі відсутні докази на підтвердження факту володіння ОСОБА_2 спірним автомобілем марки ЗАЗ, моделі TF 699Р 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , а також - на підтвердження факту передачі позивачем відповідачу вказаного автомобіля, а з наданої позивачем довіреності неможливо встановити факти недобросовісного володіння ОСОБА_2 спірним автомобілем, його продажу та передачі транспортного засобу позивачем відповідачу, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення місцевого суду та відмову в задоволенні позову про витребування майна у зв`язку з його недоведеністю.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду та, з урахуванням встановлених обставин, не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року в справі № 145/145/17, від 06 лютого 2019 року в справі № 220/1401/16-ц, щодо застосування статті 387, 397, 400 ЦК України, на які послався заявник в касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги і посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15 та постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року в справі № 145/145/17, від 06 лютого 2019 року зводяться до незгоди з установленими апеляційним судом обставинами і оцінкою доказів, однак в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко