Провадження № 2/761/4307/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Таратінова Д.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Гнатуш Н.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» про визнання недійсним рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» про визнання недійсним рішення та зобов`язання вчинити дії.

У своїй позовній заяві просив суд:

1) визнати недійсними рішення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35», що оформлені протоколом загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» від «11» грудня 2020 року, на підставі якого було вирішено обмежити співвласників будинку АДРЕСА_1 у користуванні спільним майном будинку АДРЕСА_1 ;

2) зобов`язати Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» не чинити ОСОБА_1 перешкод у вільному та безперешкодному користуванні:

- будь-якими приміщеннями загального користування будинку АДРЕСА_1 , у тому числі допоміжними;

- механічним, електричним, сантехнічним та іншим обладнанням, яке обслуговує квартиру АДРЕСА_2 (всередині або за межами будинку АДРЕСА_1 ), в тому числі, але не обмежуючись електрощитовою, в якій міститься власний лічильник обліку електричної енергії квартири АДРЕСА_2 ;

- електричною енергією, яка постачається до квартири АДРЕСА_2 ;

- будівлями і спорудами, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , в тому числі, але не обмежуючись ліфтовими холами, поверховими коридорами, сходами, дахом, прибудинковим двором, паркінгом та підвалом будинку АДРЕСА_1 , сходами в паркінг з двору будинку АДРЕСА_1 ;

-несучими, огороджу вальними та несуче-огороджу вальними конструкціями будинку АДРЕСА_1 ;

3) Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 90 000 (дев`яносто тисяч) грн. 00 коп. в якості заподіяної моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01 грудня 2011 року Позивачем є власником квартири АДРЕСА_2 . 26 вересня 2011 року в будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано ОСББ «Гончара 35» з метою управління та утримання будинку, в якому знаходиться Квартира Позивача. Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОНЧАРА 35» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та здійснює утримання вказаного будинку. 24 січня 2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №81.12-35 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. У листопаді 2018 року Позивачем було отримано вимогу про сплату заборгованості по сплаті внеску утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 52 542,50 грн. Починаючи з жовтня 2019 року, Позивачеві було заблоковано (відключено індивідуальний електронний ключ) доступ до загальнобудинкових приміщень, холу з ліфтами на першому поверсі 2-го під`їзду і сходів в паркінг з двору будинку АДРЕСА_1 . Починаючи з березня 2021 року, Позивачеві додатково було заблоковано замками на дверцятах доступ до холу з ліфтами з 1-го по 7-ий поверхи 2-го під`їзду будинку АДРЕСА_1 . 11 грудня 2020 року були проведені загальні збори співвласників Відповідача, та за результатами загальних зборів Відповідача було оформлено протокол загальних зборів, який складається з самого протоколу виготовленого за результатами проведених загальних зборів та з листків опитування мешканців будинку АДРЕСА_1 . Пунктом 9 порядку денного, згідно протоколу загальних зборів Відповідача від 11 грудня 2020 року, прийнято рішення стосовно обмеження співвласників, які порушують обов`язки щодо виконання рішень Загальних зборів, у користуванні спільним майном. Позивач вважає, що рішення загальних зборів Відповідача, які оформлені протоколом загальних зборів Відповідача від 11 грудня 2020 року є незаконними, та такими, що порушують права співвласників Відповідача та його особисто, а тому підлягають визнанню недійсними. У березні - квітні 2021 року Позивачем було отримано вимогу Відповідача про сплату заборгованості зі сплати внеску утримання будинку та прибудинкової території вже у розмірі 97 938,11 грн. 15 квітня 2011 року представниками Відповідача було відключено Квартиру від електроенергії (вимкнено перемикач включення/виключення електроенергії до Квартири та змінено замок на дверцятах щитової, де міститься перемикач включення/виключення електроенергії до Квартири). 20 квітня 2011 року представниками Відповідача було зірвано усі пломби організації, яка постачає електроенергію на лічильнику обліку електроенергії та перерізано кабелі (проводи), по яким здійснюється передача електроенергії до лічильника обліку електроенергії та потім до Квартири). Сторона Позивача вважає вказані вище дії посадових осіб, представників та працівників Відповідача незаконними і протиправними, тобто які вчинені з порушенням норм діючого законодавства.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 квітня 2021 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

27 липня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Одночасно з цим від представника відповідача надійшла заява про продовження строку для подачі відзиву.

У судовому засіданні, яке відбулося 26 серпня 2021 року представник позивача щодо долучення до матеріалів справи відзиву не заперечував. Судом було вирішено долучити відзив до матеріалів справи.

01 вересня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про долучення документів від представника відповідача, а саме було долучено копію Протоколу №1/2020 Загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35».

02 вересня 2021 року на адресу суду надійшла заява про закриття провадження у справі від представника відповідача.

Також 02 вересня 2021 року на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову від представника позивача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Прилепи Руслана Анатолійовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» про визнання недійсним рішення та зобов`язання вчинити дії було відмовлено.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача у закритті провадження у справі.

06 вересня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення

Також 06 вересня 2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі в частині визнання недійсним рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку.

30 вересня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про долучення документів від представника відповідача, а саме копії актів пошкодження спільного майна багатоквартирного будинку та актів обстеження МЗК багатоквартирного будинку.

04 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову від представника позивача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року заяву позивача ОСОБА_1 - адвоката Прилепи Руслана Анатолійовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» про визнання недійсним рішення та зобов`язання вчинити дії було задоволено у повному обсязі.

Було вирішено: заборонити Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35», ідентифікаційний код: 37854721, що знаходиться за адресою: 01054, м. Київ, вул. Олеся Гончара, буд. 35 вчиняти будь-які дії, які направлені на створення перешкод ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 у вільному та безперешкодному користуванні: електричним обладнанням та електричними мережами, які обслуговують квартиру АДРЕСА_2 , передусім електрощитовою, в якій міститься лічильник обліку електричної енергії квартири АДРЕСА_2 ; електричною енергією, яка постачається до квартири АДРЕСА_2 ; ліфтовими холами та ліфтами будинку АДРЕСА_1 ; поштовою скринькою, в яку надходить поштова кореспонденція до квартири АДРЕСА_2 .

22 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача про застосування зустрічного забезпечення.

Також 22 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача про скасування заходів забезпечення.

14 грудня 2021 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про накладення штрафу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року заяву представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» - адвокатки Гнатуш Н.В. про застосування зустрічного забезпечення позову, подану в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» про визнання недійсним рішення та зобов`язання вчинити дії було задоволено частково.

Було вирішено застосувати заходи зустрічного забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти буд-які дії, які направленні на псування/пошкодження спільного майна багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . В решті вимог заяви - відмовити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року у задоволенні заяви представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року за заявою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Прилепи Руслана Анатолійовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» про визнання недійсним рішення та зобов`язання вчинити дії було відмовлено.

10 лютого 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення висновку експерта, а саме оригінал висновку соціально-психологічного дослідження.

У судовому засіданні, яке відбулося 10 лютого 2022 року представником позивача було подано заяву про накладення штрафу, а також заяву про забезпечення позову.

Протокольними ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року було вирішено долучити до матеріалів справи оригінал висновку соціально-психологічного дослідження; в задоволення заяви про застосування штрафу було відмовлено; в задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті.

Позивач зі своїм представником - адвокатом Прилепою Р.А. в судовому засіданні просили суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача - адвокатка Гнатуш Н.В. щодо задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.

01 грудня 2011 року Позивачем зареєстровано за собою на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.04.2021 р. №254118832.

26 вересня 2011 року в будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано ОСББ «Гончара 35» з метою управління та утримання будинку, в якому знаходиться Квартира Позивача.

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОНЧАРА 35» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та здійснює утримання вказаного будинку.

Відповідач по своїй суті є формою об`єднання співвласників всіх об`єктів нерухомості у вказаному вище будинку та є неприбутковою юридичною особою, яка забезпечує належне функціонування житлового комплексу.

Вищим органом управління Відповідача є Загальні збори співвласників будинку.

24 січня 2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №81.12-35 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

У листопаді 2018 року Позивачем було отримано вимогу про сплату заборгованості по сплаті внеску утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 52 542,50 грн.

Починаючи з жовтня 2019 року, Позивачеві було заблоковано (відключено індивідуальний електронний ключ) доступ до загальнобудинкових приміщень, холу з ліфтами на першому поверсі 2-го під`їзду і сходів в паркінг з двору будинку АДРЕСА_1 .

Починаючи з березня 2021 року, Позивачеві додатково було заблоковано замками на дверцятах доступ до холу з ліфтами з 1-го по 7-ий поверхи 2-го під`їзду будинку АДРЕСА_1 .

11 грудня 2020 року були проведені загальні збори співвласників Відповідача, та за результатами загальних зборів Відповідача було оформлено протокол загальних зборів, який складається з самого протоколу виготовленого за результатами проведених загальних зборів та з листків опитування мешканців будинку АДРЕСА_1 .

Пунктом 9 порядку денного, згідно протоколу загальних зборів Відповідача від 11 грудня 2020 року, прийнято рішення стосовно обмеження співвласників, які порушують обов`язки щодо виконання рішень Загальних зборів, у користуванні спільним майном.

Позивач вважає, що рішення загальних зборів Відповідача, які оформлені протоколом загальних зборів Відповідача від 11 грудня 2020 року є незаконними, та такими, що порушують права співвласників Відповідача та його особисто, а тому підлягають визнанню недійсними.

У березні - квітні 2021 року Позивачем було отримано вимогу Відповідача про сплату заборгованості зі сплати внеску утримання будинку та прибудинкової території вже у розмірі 97 938,11 грн.

15 квітня 2011 року представниками Відповідача було відключено Квартиру від електроенергії (вимкнено перемикач включення/виключення електроенергії до Квартири та змінено замок на дверцятах щитової, де міститься перемикач включення/виключення електроенергії до Квартири).

20 квітня 2011 року представниками Відповідача було зірвано усі пломби організації, яка постачає електроенергію на лічильнику обліку електроенергії та перерізано кабелі (проводи), по яким здійснюється передача електроенергії до лічильника обліку електроенергії та потім до Квартири).

Сторона Позивача вважає вказані вище дії посадових осіб, представників та працівників Відповідача незаконними і протиправними, тобто які вчинені з порушенням норм діючого законодавства.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним протоколу загальних зборів, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України - усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Рішенням Конституційного суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 по справі № 1-22/2011 визначено, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Зважаючи на вищевикладене, багатоповерховий будинок по АДРЕСА_1 - є спільною власністю всіх власників квартир, на підставі положень Рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 по справі № 1-2/2004, Рішення Конституційного суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 по справі № 1-22/2011, Цивільного кодексу України, Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

З метою управління спільною неподільною власністю багатоквартирного будинку співвласниками багатоквартирного будинку: власниками квартир та нежитлових приміщень, створюється об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - як спосіб прийняття легітимних колективних рішень щодо спільного майна.

Згідно ст. 355 Цивільного Кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Багатоквартирний будинок (житловий комплекс) як цілісність є спільною частковою власністю власників всіх приміщень у цьому будинку (але майно, зазначене в ч. 2 ст. 382 ЦКУ, є одночасно їхньою спільною сумісною власністю).

Згідно ст. 358 Цивільного Кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Тобто, виключно власники квартир та нежитлових приміщень в багатоквартирних будинках мають право колективно вирішувати всі питання, пов`язані зі своєю співвласністю. В тому числі визначати виконавця послуг з управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, надання комунальних послуг, визначати порядок використання та розпорядження спільним майном.

У відповідності до положень статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використання їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Згідно частини 1 статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» - об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством на статутними документами.

Також судом враховано, що у відповідності до положень ч. 9 ст. 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься визначення обмежень на користування спільним майном, вказане положення відображено в п. 3.3 Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОНЧАРА 35», затвердженого рішенням загальних зборів співвласників ОСББ «ГОНЧАРА 35», оформленого Протоколом № 10/04/2017 від 10 квітня 2017 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту є обов`язковим для всіх співвласників.

Згідно статті 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник зобов`язаний виконувати обов`язки, передбачені статутом; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески та платежі, вказані положення відображені у п. 5.2. Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ГОНЧАРА 35», затвердженого рішенням загальних зборів співвласників ОСББ «ГОНЧАРА 35», оформленого Протоколом № 10/04/2017 від 10 квітня 2017 року.

Судом, досліджуючи матеріали справи було встанволено, що позивачем не було надано належних доказів відсутності заборгованості по сплаті внесків на утримання будинку і прибудинкової. Також наведене не спростовувалося представником позивача.

Окремо суд зауважує, що помилковим є посилання позивача на положення Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 203 від 28 серпня 2015 року «Про затвердження форми протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку», адже вказаний наказ затверджує форму протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку (без створення юридичної особи у відповідності до положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»), а не форму протоколу загальних зборів співвласників у відповідності до положень Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Судом також враховано, що ОСОБА_1 був належним чином, у відповідності до норм Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» повідомлений про проведення загальних зборів співвласників 11 грудня 2020 року, що підтверджується копією Списку згрупованих відправлень "Рекомендований лист" про збори від 26 листопада 2021 року.

Керуючись ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року).

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови).

Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.

В даному випадку Позивач не довів незаконність дій відповідача, які спричинили моральну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі ст.ст. 24, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 11, 15, 16, 355, 382 ЦК України, Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35» про визнання недійсним рішення та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 35», адреса місцезнаходження - 01054, м. Київ, вул. Олеся Гончара, буд. 35, кв. 81, ,

Повний текст рішення виготовлений 25 серпня 2022 року.

Суддя: