КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/265/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Довгопола А.В., Мороз Н.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Цурки Наталії Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Солом`янського районного суду м. Києва Оксюти Т.Г.,

у цивільній справі №760/34680/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсною відмови від спадщини за законом, свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування його державної реєстрації та визнання права власності на 1/2 частину майна, -

встановила:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійсною свою відмову від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , що була подана у 2016 року до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори КМНО як таку, що вчинена під впливом обману, тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НВХ №10-542, видане 09 вересня 2016 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори КМНО Іванець О.О.; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори КМНО Іванець О.О. 09 вересня 2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 вересня 2016 року; встановити факт того, що квартира АДРЕСА_1 є сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити, що частка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1/2 її частини; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що у 2005 році позивачем та її чоловіком ОСОБА_5 було придбано квартиру АДРЕСА_1 . У 2009 році шлюб між подружжям було розірвано, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріуса, де їй стало відомо, що Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу на підставі заяви батька померлого ОСОБА_4 . Протягом шестимісячного строку визначеного законодавством для прийняття спадщини, відповідач ОСОБА_4 умовляв її відмовитись від спадкування на користь спільного з померлим колишнім чоловіка сина. Вона погодилася та 09 вересня 2016 року подала заяву до нотаріальної контори про відмову від спадщини.

У жовтні 2019 року їй стало відомо про конфлікт між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стосовно квартири АДРЕСА_1 . Вона вважала, що відмовившись від спадкування на користь власного сина відповідача ОСОБА_3 , останній отримав би від померлого батька у власність більшу частину спільної квартири. Однак як стало відомо, відповідач ОСОБА_4 всупереч домовленостей, ввівши позивача в оману оформив на себе 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсною відмови від спадщини за законом, свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування його державної реєстрації та визнання права власності на 1/2 частину майна - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої вона просила рішення скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи скаргу тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірне майно учасниками справи набуто в період шлюбу, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні.

Судом першої інстанції в порушення норм СК України та заявлених позовних вимог, здійснено вихід за межі позовних вимог, та задоволено вимоги відповідача, щодо встановлення обставин, які не були заявлені до розгляду, тобто фактично місцевим судом у порушення принципу рівності сторін, відповідно до якого доводи сторін, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення мають оцінюватися судом в сукупності з іншими матеріалами справи.

Крім того, судом свідомо проігноровано положення Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що дає підстави для висновку, що, подаючи заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, другий з подружжя заявляє про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. Звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати, постановивши нове судове рішення про задоволення в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 визнав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Третя особа про день і час розгляду справи повідомлялася належним чином в установленому законом порядку. В судове засідання не з`явилася.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб що не з`явилися в силу вимог визначених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довела та не підтвердила заявлені нею позовні вимоги. А саме встановлення ознак обману при написанні нею заяви в нотаріальну контору. Вказуючи, що позивач на свій розсуд обрала спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору. Підписуючи заяву в нотаріальній конторі вона не могла не розуміти, що погоджується з тим, що все майно, що увійшло до складу спадщини після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_5 частково належить їй, а отже саме з цього часу позивач дізналась про своє порушене право на спірне майно, як на частку у спільному майні подружжя. Сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем у ході розгляду справи не було надано жодного належного доказу підтвердження джерела походження коштів за рахунок яких була придбана спірна квартира, що давало б підстави вважать її спільною сумісною власністю позивача та її колишнього чоловіка ОСОБА_5 . При цьому суд зазначав, що якщо виходити з позиції відповідача, що спірна квартира відноситься до спільної сумісної власності подружжя, то в даному випадку позивачем пропущений строк позовної давності, початком якого слід рахувати 09 вересня 2016 року - день подання спільної заяви про надання згоди на вступ та оформлення спадщини відповідачами. Відтак, суд вважав, що нереалізоване своєчасно право позивачем на звернення до суду, в межах строку, позбавило її права на визнання об`єктом права спільною сумісною власністю подружжя та права власності на спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки позивач звернулася до суду з позовом з пропуском встановленого законом трирічного строку, а у прохальній частині позовної заяви відсутня вимога про визнання причини пропуску строку звернення до суду поважною, то суд прийшов до висновку про застосування строку позовної давності до позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 18 липня 1998 року по 20 жовтня 2009 року (копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м. Києва, копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві).

Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві).

Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входила квартира АДРЕСА_1 .

З матеріалів спадкової справи №592/2016 заведеної щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , вбачається, що на час відкриття спадщини у зв`язку з відсутністю заповіту спадкоємцями майна, згідно до положень ст. 1216 ЦК України, були: його батько - ОСОБА_4 та його неповнолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09 червня 2016 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та на ім`я ОСОБА_3 на 1/2 частку вказаної квартири.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні рішення не було взято до уваги те, що заявляючи позовні вимоги про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , яка була вчинена 2016 року та подана до Одинадцятої державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу, позивач вказувала, що вона була вчинена під впливом обману (ст.230 ЦК України) та тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах (ст.233 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст. 229 ЦК України) такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановленні ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми процесуальними правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як вбачається із матеріалів справи позивач в ході розгляду справи не змінювала (уточнювала) заявлені позовні вимоги, про що також свідчать доводи апеляційної скарги. Відтак, колегія суддів вважає, що правове обґрунтування відмови суду в задоволенні заявлених позивачем вимог в частині визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , яка була вчинена 2016 року та подана до Одинадцятої державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу, суду під впливом обману, свідчить про неповноту судового рішення. Хоча сторони надавали свої пояснення та заперечення по заявлених вимогах.

Згідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Як вбачається із тексту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції вказувалось на те, що сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Так як позивачем у ході розгляду справи не було надано жодного належного доказу підтвердження джерела походження коштів за рахунок яких була придбана спірна квартира, що давало б підстави вважать її спільною сумісною власністю позивача та її колишнього чоловіка ОСОБА_5 .

При цьому суд зазначав, що якщо виходити з позиції відповідача, що спірна квартира відноситься до спільної сумісної власності подружжя, то в даному випадку позивачем пропущений строк позовної давності, початком якого слід рахувати 09 вересня 2016 року - день подання спільної заяви про надання згоди на вступ та оформлення спадщини відповідачами. Відтак, суд вважав, що нереалізоване своєчасно право позивачем на звернення до суду, в межах строку, позбавило її права на визнання об`єктом права спільною сумісною власністю подружжя та права власності на спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки позивач звернулася до суду з позовом з пропуском встановленого законом трирічного строку, а у прохальній частині позовної заяви відсутня вимога про визнання причини пропуску строку звернення до суду поважною, то суд прийшов до висновку про застосування строку позовної давності до позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Зазначене вище свідчить, що судом першої інстанції зроблено взаємовиключаючі висновки.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що спірне майно учасників справи було набуто у період перебування у шлюбі, і той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні. Положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6- 843 цс17 , постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанова Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц).

Слід зазначити, що у ході розгляду справи, як в суді першої так і апеляційної інстанції не було спростовано обставин щодо поширення на спірне спадкове майно правового режиму спільного сумісного майна подружжя.

Відтак, висновки суду в зазначеній частині не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц ).

Тобто суд першої інстанції прийшовши за результатами розгляду позовної заяви до висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог в порушення норм процесуального права прийняв рішення щодо відмови в задоволенні заявлених вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи в ході її розгляду сторони надавали свої пояснення як на підтвердження так і спростування доводів позову і в частині визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , яка була вчинена 2016 року та подана до Одинадцятої державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Просвіровою Я.В. за тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах (ст.233 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що позивач зазначаючи про наявність тяжких обставин та час підписання зазначеної вище відмови на вкрай невигідних умовах (є інвалідом 1 групи, має хворобу, яка потребує постійного медичного контролю (діаліз - залежність) протягом останніх 20 років, перебування під впливом значної кількості медичних препаратів, які впливають на стан позивача, а відтак її розуміння дійсності та сприйняття інформації, була впевнена, що підписала відмову на користь сина) належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, як в ході розгляду справи в суді першої так і апеляційної інстанції не надала.

Хоча у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог та заперечень, крім випадків вставлених цим Кодексом.

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_1 в порядку положень ч. 4 ст.263 ЦПК України посилалась на постанову Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 200/7924/16-у, вказуючи на необхідність застосування необхідних норм права.

Однак, колегія суддів вважає, що правовідносини які виникли між сторонами в даній справі не є тотожними тим, що були предметом розгляду в справі № 200/7924/16-у. Так як в даній справі сторона відмовилась від одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, як непрацездатна, після смерті свого чоловіка, при цьому не відмовляючись від свого права власності на Ѕ частку спірної квартири, яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач подаючи 09 вересня 2016 року від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 заяву до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори № 2360/0714 повідомляла про те, що - «Я, ОСОБА_1 , повідомляю, що спадкове майно яке залишилося після смерті мого колишнього чоловіка було спільною сумісною власністю подружжя.

На видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя я не претендую. Зміст ст.ст. 60-65 СК України нотаріусом роз`яснено. Зміст ст.ст. 225,229 -231, 233, 1216, 1268, 1270, 1273 -1275 ЦК України, мені нотаріусом роз`яснено. Мені відомо про видачу свідоцтв про право на спадщину на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що не заперечую».

Тобто, ОСОБА_1 09 вересня 2016 року відмовилась від видачі свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя та не заперечувала про видачу свідоцтв про право власності на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в порядку спадкування після померлого (т. а.с.88-102).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставин того, що написана нею відмова від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , яка була вчинена 2016 року та подана до Одинадцятої державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу була здійснена під впливом обману та за тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

Беручи до уваги той факт, що в ході розгляду справи не було спростовано презумпцію правового режиму спільного сумісного майна подружжя, колегія суддів вважає такими що не підлягають до задоволення вимоги позивача в частині щодо визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначені вище висновки суду щодо недоведеності вимог позивача, не підлягають до задоволення і вимоги в частині визнання недійсності свідоцтва про право на спадщину. Так як, порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано ст. 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції шляхом викладення мотивувальної частин рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу адвоката Цурки Наталії Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 січня 2021 року змінити виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя - доповідач:

Судді: