ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року м.Суми

Справа №585/2333/21

Номер провадження 22-ц/816/653/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Цюпки Олександра Віталійовича,

представника відповідача Акціонерного товариства «Укрсиббанк» Тіторенка Ігора Анатолійовича

розглянувши упорядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк»

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2022 року у складі судді Шульги В.О., ухваленого в м. Ромни, Сумської області, повний текст якого складено 18 березня 2022 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання іпотеки такою, що припинена

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить вбудоване нерухоме майно в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . 20 грудня 2006 року між ним та АТ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №0 від 20 грудня 2006 року, ним було передано в іпотеку відповідачу вказане нерухоме майно.

Постановою Сумського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року з нього на користь АТ «Укрсиббанк» стягнуто заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в сумі 34742 грн 45 коп., яке було виконано ним 11 березня 2020 року шляхом перерахування на користь відповідача грошових коштів.

Вказує на те, що відповідач на його письмову вимогу від 07 травня 2021 року про припинення обтяження за договором іпотеки, листом від 11 червня 2021 року відмовив у її задоволенні, посилаючись на наявність непогашеної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 20 грудня 2006 року.

Посилаючись на те, що зобов`язання за кредитним договором ним було виконано в повному обсязі, що не визнається відповідачем, просив суд ухвалити рішення, яким визнати такою що припинена іпотеку за договором іпотеки нерухомого майна №6483 від 20 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Роменського міськрайонного нотаріального округу Черненко О.П. за реєстровим №2965, укладеного між ним та АТ «Укрсиббанк», знявши обтяження з нежитлового приміщення, вбудованого нерухомого майна в будівлі літ В по АДРЕСА_1 , а саме: заборону на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження 4254480 та іпотеку, реєстраційний номер обтяження 4254538.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано такою, що припинена іпотека за договором іпотеки (нерухомого майна) № 6483 від 20.12.2006, посвідченого приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Черненко О.П. за реєстровим № 2965, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Укрсиббанк», знявши обтяження з нежилого приміщення,- вбудованого нерухомого майна в будівлі літ. В по АДРЕСА_1 , а саме: заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 4254480 та іпотеку, реєстраційний номер обтяження 4254538.

Стягнуто з АТ «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 908 грн. сплаченого судового збору та 8000 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ «Укрсиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Свої доводи мотивувало тим, що позивачем не було надано належних доказів виконання ним зобов`язання за кредитним договором. Виконання судового рішення не є належним виконанням саме зобов`язання та не є підставою для припинення іпотеки.

Вказує на те, що заборгованість за кредитним договором №0 від 20 грудня 2006 року в повному обсязі станом на 11 серпня 2021 року не була погашена та становить 40155 грн 58 коп., з яких 36625 грн 75 коп. подвійні проценти від простроченої суми основного боргу (ч. 2 ст. 625 ЦК України), нараховані по 10 березня 2020 року та 3529 грн 83 коп. інфляційні (ч. 2 ст. 625 ЦК України), нараховані з 11 серпня 2018 року по лютий 2020 року.

На переконання відповідача, висновки суду першої інстанції, що забезпечене іпотекою зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 20 грудня 2006 року виконано позивачем повністю, а інші кошти, що нараховані чи могли бути нараховані банком в порядку ЦК України, не входять до основного зобов`язання, суперечать вимогам ст. 7 Закону України «Про іпотеку» та ст. 625 ЦК України.

Звертає увагу на те, що в провадженні Роменського міськрайонного суду перебуває цивільна справа №585/2392/21 за позовом банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання споживчого кредиту від 20 грудня 2006 року, де предметом позову є стягнення процентів, які передбачені ст. 625 ЦК України.

Крім того, вважає, що на підставі ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки АТ «Укрсиббанк», як іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги, які виникли за кредитним договором, в тому числі по стягненню процентів за ст. 625 ЦК України та інфляційних витрат.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Цюпкою О.В. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскарженого судового рішення, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежиле приміщення, площею 590,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 34).

20 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки нерухомого майна №6483 посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Черненко О.П. за реєстровим №2965, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку нежиле приміщення, а саме, вбудоване нерухоме майно в будівлі цегляне під літ. «В», загальною площею 590,9 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 20 грудня 2006 року (а.с. 11-14).

Постановою Сумського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі №585/3386/15-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 34742 грн 45 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 31014 грн 20 коп., за процентами 2033 грн 35 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 1440 грн 22 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами 254 грн 68 коп. та судові витрати в розмірі 4019 грн 40 коп. (а.с. 15-21).

11 березня 2020 року ОСОБА_1 на рахунок АТ «Укрсиббанк» перераховано 34742 грн 50 коп. в рахунок погашення кредитної заборгованості та 4019 грн 40 коп. - судових витрат (а.с. 22).

07 травня 2021 року ОСОБА_1 на адресу АТ «Укрсиббанк» була надіслана вимога про припинення іпотеки, в якій вказував на те, що зобов`язання за кредитним договором про надання споживчого кредиту від 20 грудня 2006 року припинено, проте банком не припинена чинність іпотеки за договором іпотеки (нерухомого майна) №6483 від 20 грудня 2006 року, у зв`язку з чим незаконно обмежуються його права як власника нежитлового приміщення (а.с. 24).

У відповідь на вказану вимогу, АТ «Укрсиббанк» листом від 11 червня 2021 року повідомило позивача, що за первісними даними облікових систем банку, за договором про надання споживчого кредиту №0 від 20 грудня 2006 року обліковується непогашена заборгованість, а тому у відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку», питання про зняття обтяження буде вирішено після погашення заборгованості, що обліковується за кредитним договором (а.с. 25). ром

Згідно квитанції №6 та квитанції №5 від 11.03.2020 р. ОСОБА_1 було сплачено на користь АТ «УКРСИББАНК» 34742,50 грн. та 4019,40 грн. (погашення кредиторської заборгованості зг. кред. №548).

З відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 накладено заборону на підставі договору іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Черненко О.П. 20 грудня 2006 року та зареєстрованого за №4254480 (а.с. 35-36).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечене іпотекою зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 20 грудня 2006 року виконане позивачем повністю. Інші кошти, які нараховані чи могли бути нараховані банком у порядку ЦПК України, не входять до основного зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту.

Колегія суддів погоджують з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Зокрема, за змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Постановою Сумського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року встановлено, що ПАТ «Укрсиббанк» заявлено вимогу про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2006 року. Апеляційним судом визнано обґрунтованими вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 34742 грн 45 коп.

Присуджений до стягнення борг за кредитним договором, який було забезпечено іпотекою за договором від 20 грудня 2006 року, сплачений ОСОБА_1 11 березня 2020 року, що підтверджується наданою позивачем копією квитанції та не заперечується і відповідачем.

Щодо посилання відповідача про перебування в провадженні суду позову банку до ОСОБА_1 про стягнення відсотків та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з прийняттям постанови Сумський апеляційним судом від 18 лютого 2020 року у справі №585/3386/15-ц про стягнення заборгованості, зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 11 березня 2020 року (дата повного виконання рішення суду). Тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто до 11 березня 2020 року.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 11 березня 2020 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання позичальника перед банком за кредитним договором припинилося.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Встановивши, що ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за цим договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зобов`язання за кредитним договором припинилися на підставі статті 599 ЦК України 11 березня 2020 року, тобто в день остаточного погашення заборгованості, стягнутої судовим рішенням.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3Закону України «Про іпотеку»).

Абзацом 2 частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

З огляду на викладене, оскільки основне зобов`язання припинилося виконанням 11 березня 2020 року, тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про визнання іпотеки припиненою та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зняття обтяження з об`єкта нерухомого майна.

Кредитор має право порушувати питання про стягнення з ОСОБА_1 коштів на підставі статті 625 ЦК України , однак, таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору, тоді як договірні зобов`язання є припиненими, що відповідає наведеному вище правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина 2 статті 22 ЦК України).

Як уже зазначалося, передбачені ст. 625 ЦК України 3 проценти річних та інфляційні втрати, носять компенсаційний характер за невиконання боржником грошового зобов`язання, а не є неустойкою (статті 549 ЦК України) чи збитками (ст. 22 ЦК України), а тому ствердження відповідача про наявне в нього право задовольнити свої вимоги за цими нарахуваннями за рахунок предмета іпотеки є безпідставними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» залишити без задоволення, рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 23 серпня 2022 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук