ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року м.Суми

Справа №587/2229/21

Номер провадження 22-ц/816/316/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

сторони:

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК»на рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2021 року в складі судді Гончаренко Л.М., ухвалене у м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

29 жовтня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 травня 2007 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір б/н шляхом підписанні анкети-заяви, відповідно до умов якого ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який у подальшому було збільшено до 23000 грн. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором станом на 13 вересня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 25762,49 грн, з яких: 20772,80 грн - заборгованість за кредитом, 4989,69 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

На підставі викладеного банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог банку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення по суті спору суд першої інстанції не врахував, що між сторонами наявні кредитні правовідносини, які виникли на підставі договору приєднання. Укладаючи кредитний договір, сторони досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати його належним чином. Відповідач факту укладання чи не укладання договору не оспорює, розрахунок заборгованості не спростувала, відсутність заборгованості та виконання нею належним чином умов договору не довела, тому суд помилково відмовив у задоволенні позову банку.

Відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк ОСОБА_1 не подала.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову 25762,49 грн не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2021 року: 2270 грн х 100 = 227000 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04 травня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 відбулось підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Вказаною заявою сторонами були визначені наступні умови надання кредитних коштів: Валюта: Гривня. Тип кредитного ліміту: фінансовий. Сума кредитного ліміту 2500 грн. Базова відсоткова ставка: 36 % з розрахунку 360 днів у році. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватися як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списанням банком коштів Дебетної картки № (відсутній) (а.с. 26).

Анкета-заява містить анкетні дані відповідача, а також інформацію наступного змісту: «Я ознакомился и согласен с условиями и Правилами предоставления банковских услуг. А также Тарифами банка, которые были предоставлены мне для ознакомления в письменном виде. Своей подписью я подтверждаю факт получения полной информации об условиях кредитования в ПриватБанке, а также его местонахождения. Я выражаю согласие с тем, что настоящее Заявление вместе с Памяткой клиента, Условиями и Правилами предоставления банковских услуг, а также Тарифами составляют между мной и банком Договор о предоставлении банковских услуг».

У підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві відсутні відомості про те, з якими саме затвердженими Умовами та Правилами, Тарифами була ознайомлена та дала згоду відповідачка.

Доданий банком до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ОСОБА_1 не підписаний (а.с. 27-32).

Разом з тим, як убачається із розрахунку заборгованості, що є додатком до позову, позивачем в односторонньому порядку було змінено розмір погодженої сторонами річної відсоткової ставки за користування кредитними коштами, а саме: з 3,0 % на місяць з розрахунку 360 днів у році (36,00 % на рік) до 2,5 % на місяць (30,00 % на рік), з 2,5 % на місяць (30% на рік) до 2,9% на місяць (34,80 % на рік), з 2,9 % на місяць (34,80 % на рік) до 3,6 % на місяць (43,20 % на рік) до 3,5 % на місяць (42,00 % на рік), 3,5 % на місяць (42,00 % на рік) до 3,4 % на місяць (40,80 % на рік) (а.с. 21-25).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про погодження з відповідачем у письмовій формі умов договору щодо процентів за користування кредитними коштами у розмірі 3,4 % на місяць (40,80 % на рік), 3,5 % на місяць (42 % на рік) та 3,6 % на місяць (43,20 % на рік). Отже, позивачем безпідставно в односторонньому порядку було збільшено розмір погодженої сторонами річної відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Заборгованість по фактично отриманій відповідачкою сумі кредитних коштів станом на 01 грудня 2020 року відсутня, а позивачем не доведено наявності заборгованості за наданим кредитом, то і нараховувати відсотки, в заявлений до стягнення період, у позивача не було підстав.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1 - 4 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається за кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

При цьому, право на зміну відсоткової ставки в односторонньому порядку не є абсолютним, оскільки кредитним договором повинно бути чітко передбачено, на який розмір може збільшуватися відсоткова ставка, оскільки не зрозуміло чому саме в такому розмірі нараховується відсоткова ставка на суму заборгованості.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Так, матеріали справи не містять доказів погодження з відповідачкою у письмовій формі умов договору щодо процентів за користування кредитними коштами у розмірі 3,4 % на місяць (40,80 % на рік), 3,5 % на місяць (42 % на рік) та 3,6 % на місяць (43,20 % на рік).

Щодо пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості за наданим кредитом суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачка останній раз використовувала кредитні кошти на оплату комунальних послуг за допомогою застосунку Приват24 24 червня 2020 року у розмірі 250 грн, з яких 87,31 грн плата за розподіл (доставку) газу (на «Скарбничку» 2,69 грн), 153,16 грн - за електроенергію (на «Скарбничку 6,84 грн грн) та у подальшому були лише нарахування за процентами, щомісячній комісії за обслуговування «членський внесок» у розмірі 20 грн, яку банк списував і додавав до тіла кредиту, та погашення заборгованості (а.с. 46-65).

До позовної заяви додано розрахунок, який складається з трьох частин, а саме: за період з 13 січня 2007 року по 31 травня 2015 року включно, за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року включно та за період з 01 липня 2019 року по 13 вересня 2021 року включно.

Як убачається з розрахунку заборгованості, за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року включно та за період з 01 липня 2019 року по 13 вересня 2021 року включно, позивачем щомісячно, починаючи з 01 липня 2015 року і до 01 грудня 2020 року, погашалися (списувалися) відсотки за рахунок кредиту і додавалися до тіла кредиту (підтверджується четвертою колонкою розрахунку заборгованості) на загальну суму 41072,40 грн.

Проте, такий порядок погашення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами між сторонами в письмовій формі не погоджувався, а односторонні дії позивача щодо погашення (списання) відсотків за рахунок кредиту і додавання до тіла кредиту не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти є платою за використання кредитних коштів.

Отже, станом на 01 грудня 2020 року (до цієї дати позивач погашав (списував) відсотки за рахунок кредиту і додавав до тіла кредиту), заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) відсутня, оскільки позивачем додано до тіла кредиту відсотків на загальну суму 41072,40 грн, а нараховано та пред`явлено до стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20772,80 грн, тобто фактично отримані та використані відповідачкою кошти в добровільному порядку повернуті позивачу у повному обсязі.

Крім того, як зазначалось вище та убачається з розрахунку заборгованості, позивачем безпідставно, в односторонньому порядку, було збільшено розмір погодженої сторонами на момент укладення договору річної відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Тому, розрахунок позивача нарахованих і погашених (списаних) за рахунок кредиту відсотків як договірних є неправильним та спростовується вище зазначеним, що також свідчить про необґрунтованість вимог позивача в цій частині.

Щодо пред`явленої до стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд обґрунтовано виходив з наступного.

З розрахунку заборгованості убачається, що позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення, як договірні, відсотки за користування кредитом за процентною ставкою 3,4 % на місяць (40,80% на рік), а саме за період з 01 грудня 2020 року до 30 червня 2021 року включно, оскільки до 01 грудня 2020 року позивач погашав (списував) відсотки за рахунок кредиту і додавав до тіла кредиту, а після 30 червня 2021 року взагалі припинив нараховувати відсотки.

Однак, як зазначалося вище, станом на 01 грудня 2020 року заборгованість за фактично отриманою відповідачкою сумою кредитних коштів була відсутня, а позивачем не доведено наявності заборгованості за наданим кредитом, то і нараховувати відсотки, в заявлений до стягнення період , у позивача не було підстав.

А вимоги до відповідачки про стягнення заборгованості за відсотками за погодженою процентною ставкою 3,0 % на місяць з розрахунку 360 днів у році (36,00 % на рік) за інший період не заявлено та, відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України, знаходяться поза межами розгляду судом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 25762,49 грн, у тому числі: 20772,80 грн заборгованості за кредитом, 4989,69 грн заборгованості за відсотками за користування кредитним коштами.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про протилежне висновків суду першої інстанції не спростовують та не грунтуються на доказах.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість ухвалення судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ«ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: О. І. Собина

Т. А. Левченко