Дата документу 30.08.2022
Справа № 334/342/22
Провадження № 2/334/1554/22
30 серпня 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Коломаренко К.А.,
при секретарі Фарзаєвій К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування будинком,
Адвокат Левицька Ю.В., який представляє інтереси позивача та діє на підставі ордеру ЗП №129029 від 12.01.2021 року звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які є рідними братом та сестрою, на праві спільної часткової власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який їм залишився після смерті батька. Позивачка є власником частини вищезазначеного будинку згідно свідоцтва про право на спадщину. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є донькою позивача, зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає там більше 10 років, оскільки разом з чоловіком та донькою проживає за межами України у російській федерації в м. москва.Наміру повертатися відповідач не має, з реєстраційного обліку не знята, знятися з реєстрації в добровільному порядку наміру не має.
Реєстрація ОСОБА_2 позбавляє позивачку можливості вільного володіння та користування належною їй власністю, тому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 24.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору.
Відповідач відзив на позов не подав.
Ухвалою суду від 19.07.2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила задовольнити позов, оскільки реєстрація ОСОБА_2 за вказаною адресою позбавляє позивачку можливості вільного володіння та користування належною їй власністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач повідомлений про розгляд справи, шляхом неодноразового надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу реєстрації. Відповідач відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у її відсутність до суду не зверталася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Суд, заслухавши представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.04.2021, зареєстрованого в реєстрі за №197, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 251807203 від 08.04.2021 (а.с. 13-14). Третя особа ОСОБА_3 є співвласником вказаного будинку, а саме власником частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.04.2021, зареєстрованого в реєстрі за №196, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 251803329 від 08.04.2021 (а.с.10, 15).
З акту про фактичне не проживання громадянина (громадян), які мешкають (мешкає) в житловому приміщенні, що є об`єктами приватної власності, складеного в присутності свідків, сусідів ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 ) вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована, але не проживає майже 7 років з 2014 року ОСОБА_2 . Речі її в будинку відсутні. Зі слів сусідів виїхала до м. москва, де й проживає по теперішній час (а.с.20).
Згідно відомостей з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є АДРЕСА_1 (а.с. 26).
Згідно інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України на ухвалу суду від 19.05.2022, вбачається, що протягом п`яти років, а саме з 10.06.2017 по 14:00 10.06.2022 громадянка ОСОБА_2 на територію України не в`їжджала (а.с. 90,92,98)
При цьому, з акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 18.01.2022 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 у вказаному будинку не проживає.
У судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 пояснили, що знайомі з ОСОБА_2 з дитинства. В 2013 році вона виїхала з чоловіком та донькою у російську федерацію, у м. москву, так як її чоловік громадянин російської федерацію, з тих пір у вказаному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не з`являлась. Позивач не чинила перешкод ОСОБА_2 у проживанні в будинку, а навпаки, просила її не виїжджати у м. москву. Вказані свідки періодично допомагають позивачу та бувають у будинку, речей ОСОБА_2 там немає.
Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Реєстрація місця проживання відповідача у спірному будинку порушує права позивача як власника нерухомого майна.
При цьому, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує право відповідача на житло.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).
Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.
Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).
Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391 ЦК,тому для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».
Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для усунення перешкод позивачеві, як власникові нерухомого майна, перешкод у здійсненні такого права. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним. Відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».
На переконання суду визнання припиненим права відповідача на користування спірним житлом у контексті принципів Конвенції є пропорційним, а баланс прав дотриманим.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Звертаючись зі позовом до суду представник позивача просив витрати за подання позову покласти на позивача.
Суд вважає за можливим судові витрати покласти на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Департамент реєстраційних послу Запорізької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування будинком задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном, а саме будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя: Коломаренко К. А.