ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5442/22 Справа № 213/156/22 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/156/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2022 року, яке ухвалено суддею Мазуренком В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 травня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (надалі ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 10.11.2006 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №747-і, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 8075,00 доларів США, із сплатою процентів за його користування.

На підставі договорів від 17.12.2012 року, ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за вказаним договором кредиту та отримало право вимоги до ОСОБА_1 .

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.10.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором в розмірі 8583,98 дол. США, що по курсу НБУ, на дату розрахунку становило 68611,75 грн.

Станом на 24.05.2021 року, заборгованість ОСОБА_1 за неналежне виконання умов договору, відповідно до ст. 625 ЦК України, становить 190891,62 грн, з яких: 12% річних, нарахованих на заборгованість, стягнуту за рішенням суду по тілу кредиту, в сумі 176905,74 грн; 3% річних, нараховані на заборгованість, стягнуту рішенням суду по відсотках в сумі 13985,88 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись невірне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом невірно застосовано положення ч. 2 ст. 625 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями пункту 6.4 Кредитного договору, яким передбачено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 12% річних від простроченої суми, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №747-і, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 8075,00 доларів США, із сплатою процентів за його користування в розмірі 12%, з кінцевим терміном повернення не пізніше 09.11.2021 року (а.с.14-22).

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.10.2013 року та додатковим рішенням цього ж суду від 07.03.2014 року, у справі 213/2488/13-ц, задоволені позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 та звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру, належну відповідачу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №747-і від 10.11.2006 року, яка, станом на 28.02.2013 року, становила 68 611,75 грн, з яких: заборгованість за кредитом 52 126,99 грн. (що за офіційним курсом НБУ відповідало 6 521,58 дол. США), по відсотках 16 484,76 грн. (що за офіційним курсом НБУ відповідало 2 062,40 дол. США).

Вказаним рішення встановлено, що на підставі Договору від 17.12.2012 року, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», останній отримав права вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором (а.с.25-31).

За розрахунком позивача, станом на 24.05.2021 року, за відповідачем значиться заборгованість за неналежне виконання умов кредитного договору №747-і від 10.11.2006 року, відповідно до ст. 625 ЦК України: зі сплати 12%, нарахованих на заборгованість стягнуту рішенням суду по тілу кредиту (6521,58 дол. США), в розмірі 6442,96 доларів США, що по курсу НБУ становить 176905,74 грн; заборгованість по сплаті 3% річних, нарахованих на заборгованість стягнуту рішенням суду по відсотках (2062,4 дол. США, в розмірі 509,37 доларів США, що за курсом НБУ становить 13985,88 грн (а.с.10-13).

Встановивши, що, з ухваленням у 2013 році рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №747-і від 10 листопада 2006 року, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, яке, на момент звернення ТОВ «Кредитні ініціативи» до суду з даним позовом, не виконано відповідачем, суд дійшов висновку, що кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тому стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 13 985 гривень 88 коп., нарахованих як 3% річних від простроченої суми заборгованості по відсоткам за кредитним договором №747-і від 10.11.2006 року, яку було стягнуто згідно з рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.10.2013 року у цивільній справі №213/2488/13-ц.

Зважаючи на те, що позивачем ТОВ «Кредитні ініціативи» рішення суду в частині задоволення його позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 13 985 гривень 88 коп., нарахованих як 3% річних від простроченої суми заборгованості по відсоткам за кредитним договором №747-і від 10.11.2006 року, яку було стягнуто згідно з рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.10.2013 року у цивільній справі №213/2488/13-ц, фактично в апеляційній скарзі не оскаржується, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення 176 905,74 грн., нарахованих як 12% річних від простроченої суми заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором №747-і від 10.11.2006 року, яку було стягнуто згідно з рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.10.2013 року у цивільній справі №213/2488/13-ц, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення 176 905,74 грн., нарахованих як 12% річних від простроченої суми заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором №747-і від 10.11.2006 року, яку було стягнуто згідно з рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.10.2013 року у цивільній справі №213/2488/13-ц, суд першої інстанції виходив з того, що з умов п. 6.4. Кредитного договору №747-і від 10.11.2006 року, на які посилається позивач, не вбачається, що сторонами обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після закінчення строку кредитування і що така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цим договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною 1 статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною 1 статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення частиною 1 статті 1050 ЦК України.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника покладається обов`язок сплати кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування кредитом, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 1 статті 1048 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно.

Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини 1 статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

.В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами, як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

Пунктом 6.4 Кредитного договору №747-і від 10.11.2006 року дійсно передбачено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 12% річних від простроченої суми, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, судом не встановлено та з умов кредитного договору, на які посилається позивач, зокрема, пункту 6.4. не вбачається, що сторонами обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після закінчення строку кредитування і що така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині 2 статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цим договором.

Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами), про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема, відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

В спірних правовідносинах права та інтереси кредитора можуть забезпечуватися частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 0417/2095/2012, провадження № 61-14692св20.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду, в оскаржуваній частині, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: