Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Малюк В.М.,

при секретарі судового засідання - Матіко Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, цивільну справу за позовною заявою адвоката Попович Шандора Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Чинадіївської селищної ради (служба у справах дітей) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В :

Адвокат Попович Ш.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Чинадіївської селищної ради (служба у справах дітей), в якому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_3 за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - відповідача ОСОБА_2 до досягнення дитиною повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що сторони мають спільну неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та розвитку дитини не приймає, при цьому чинить опір у наданні згоди на виїзд дитини з позивачкою за кордон для відпочинку та оздоровлення. Вказане згубно впливає на духовний, фізичний та інтелектуальний розвиток дитини як особистості.

Згідно тверджень ОСОБА_1 таке деструктивне ставлення відповідача до виховання ОСОБА_3 прослідковується упродовж останніх років, тому у 2019 ОСОБА_1 вимушена була звернутися до Ужгородського міськрайонного суду із аналогічним позовом та на підставі рішення від 17.02.2020 року вона мала можливість упродовж одного року возити дочку на відпочинок за межі України до Угорщини.

Зазначає, що вказане рішення суду ОСОБА_1 дотримувалась та після закінчення його дії ОСОБА_4 повернулась на територію України та більше не покидала її межі. Існування вказаного рішення є додатковим доказом того, що ОСОБА_1 не має наміру вивезти ОСОБА_4 за кордон та більше не повернути. Такої загрози взагалі не існує.

На даний час, ОСОБА_1 з ОСОБА_3 мають намір декілька раз відвідати Угорщину та поїхати в місто Будапешт до свого теперішнього чоловіка - ОСОБА_5 , який на даний час перебуває в АДРЕСА_1 , у зв`язку із роботою.

Домініка володіє діючим паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

Отримати від відповідача у позасудовому порядку нотаріально завірений дозвіл є неможливим. Згідно тверджень ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідач не спілкується із ними більше 6 років. Він взагалі не спілкується із ОСОБА_4 , ані по телефону, ані особисто.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 виповниться 16 років, тому вона зможе самостійно, без отримання нотаріально посвідченої згоди відповідача, перетинати кордон, а тому найкращим способом захистити інтереси ОСОБА_3 щодо вільного пересування є отримання дозволу на в`їзди/виїзди доньки за кордон до Угорщини строком до 25.01.2023 р. з дати набрання рішенням суду законної сили з обов`язковим поверненням дитини на територію України, без згоди та супроводу відповідача.

З огляду на вищезазначене, позивач просить суд надати дозвіл матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканці АДРЕСА_2 на в`їзди/виїзди неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за кордон до Угорщини строком до 25.01.2023 року з дати набрання рішенням суду законної сили з обов`язковим поверненням дитини на територію України, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканця АДРЕСА_3 .

Позивачка у судове засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи від її представника адвоката Попович Ш.О. наявна заява, згідно з якої такий просить розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в той час і шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходили.

Представник третьої особи, належним чином повідомлений про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти задоволенні позовних вимог не заперечує.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що позивачка та відповідач мають спільну неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19.02.2007. Батьком дитини, згідно з вказаного свідоцтва є ОСОБА_2 .

З позовної заяви вбачається, що відповідач не надає дозвіл позивачці на виїзд їх спільної дитини за межі України. При цьому аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 виповниться 16 років, тому вона зможе самостійно, без отримання нотаріально посвідченої згоди відповідача, перетинати кордон, а тому найкращим способом захистити інтереси ОСОБА_3 щодо вільного пересування є надання дозволу на в`їзди/виїзди ОСОБА_3 за кордон до Угорщини строком до 25.01.2023 р. з дати набрання рішенням суду законної сили з обов`язковим поверненням дитини на територію України, без згоди та супроводу відповідача.

Беручи до уваги вищевикладені встановлені судом фактичні обставини справи та враховуючи те, що поїздки за кордон для відпочинку та оздоровлення забезпечать повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток дитини, приймаючи до уваги те, що відповідач, без відповідної аргументації, чинить перешкоди позивачці у здійсненні заходів, спрямованих на покращення як фізичного, так і морального життя дитини, з огляду на положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що заявлений адвокатом Попович Ш.О. який діє в інтересах ОСОБА_1 позов є обґрунтованим та підставним, а тому підлягає до задоволення.

Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати у розмірі 908, 00 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280-284 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву - задоволити.

Надати дозвіл матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканці АДРЕСА_2 на в`їзди/виїзди неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за кордон до Угорщини строком до 25.01.2023 року з дати набрання рішенням суду законної сили з обов`язковим поверненням дитини на територію України, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканця АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений останньою судовий збір у розмірі 908 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду складено 25.03.2022 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк