Справа № 168/660/20 Головуючий у 1 інстанції: Лях В. І.
Провадження № 22-ц/802/376/22 Категорія: 64 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Савчук Т. Ф.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житлом та виселення із житла за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 поданою її представником ОСОБА_2 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 23 грудня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з даним позовом покликаючись на такі обставини.

На праві власності їй належить квартира АДРЕСА_1 .

З жовтня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який рішенням Старовижівського районного суду від 22 жовтня 2019 року було розірвано.

Зазначає, що позивач був зареєстрований як член сім`ї у належній їй квартирі.

Після розірвання шлюбу відповідач не виселився з квартири, систематично вчиняє сварки, вчиняє домашнє насильство на грунті зловживання спиртними напоями.

Довідкою Старовижіського районного управління поліції підтверджується, що 04 лютого 2020 року винесено заборонний припис ОСОБА_3 у зв`язку із вчиненням домашнього насильства, 02 березня 2020 року складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.І статті 173-2 КпАП України, 09 червня 2020 року винесено заборонний припис у зв`язку із вчиненням домашнього насильства, 09 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до поліції у зв`язку із вчиненою сваркою відповідачем.

Зазначає, що протиправні дії відповідач вчиняє у присутності неповнолітньої дитини.

Просила суд на підставі статей 157, 116 Житлового Кодексу України позбавити відповідача права користування належною їй квартирою та виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Ратнівського районного суду від 23 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки доказам щодо протиправної поведінки відповідача.

Відповідач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали цивільної справи апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Старовижіського районного суду від 22 жовтня 2019 року.

Позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1).

В квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з 11 червня 2012 року - відповідач ОСОБА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що до ОСОБА_3 двічі застосовувались заборонні приписи у зв"язку з вчиненим психологічним насильством в сім`ї - 04 лютого та 09 червня 2020 року.

Постановою Старовижівського районного суду від 06 квітня 2020 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства в сім`ї.

З постанови Старовижівського районного суду від 27 липня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за частиною 2 статті 173-2 КпАП України вбачається, що психологічне насиллство в сім`ї вчинено відповідачем ОСОБА_3 08 червня 2020 року, близько 23 год. 58 хвилин.

Із термінового заборонного припису від 09 червня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 вчинив психологічне насильство в сім`ї близько 23.00 години 08 червня 2020 року.

Отже, притягнення до адміністративної відповідальності та винесення термінового заборонного припису відбулося за одні і ті ж самі дії відповідача, які мали місце 08 червня 2020 року близько 23 години.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

З матеріалів справи вбачається, що після повторного притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КПАП України на підставі постанови Старовижівського районного суду від 27 липня 2020 року за дії, вчинені у червні 2020 року, а також на час звернення позивача з позовом до суду, відповідач припинив свою протиправну поведінку.

У даному судовому засіданні позивач ствердила, що після червня 2020 року до дня постановлення рішення у справі не зверталася до правоохоронних органів із заявами та скаргами. Доводи позивача про те, що відповідач продовжує провокувати сварки не підтверджені належними доказами.

Згідно з довідкою відділу поліцейської діяльності № 1 Ковельського районного управління поліції ГУНП у Волинській області відповідач ОСОБА_3 у період з вересня 2020 року по день видачі довідки від 18 листопада 2021 року не притягувався до адміністративної відповідальності.

Встановивши наведені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для виселення відповідача на підставі статті 116 Житлового Кодексу України, оскільки протиправну поведінку відповідач припинив.

Посилання позивача на правовий висновок ВП ВС у справі №447/455/17 від 13 жовтня 2020 року є безпідставним, оскільки спір у наведеній справі та справі, що розглядається, вочевидь відрізняється як за предметом доказування, так і за правовим регулюванням від того, що є у даній справі.

Зокрема, у справі №447/455/17 вимога про втрату права на житло обґрунтована припиненням сімейних відносин між позивачем та відповідачем, який у спірному житлі не зареєстрований, забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано, у той час як в даній справі відповідач проживає за місцем реєстрації, іншого житла не має. Також позивач не подала доказів того, хто несе витрати на оплату комунальних послуг, не спростувала доводів відповідача про надання ним коштів на такі витрати та на лікування дитини , не заперечувала, що відповідач зареєстрований у спірному будинку та іншого житла не має, а також не подала доказів того, що відповідач зловживає спиртними напоями. У постановах про притягнення до адміністративної відповідальності не зазначено, що психологічне насильство вчинено відповідачем ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння.

Також апеляційний суд відхиляє аргументи позивача про аналогічні правовідносини у справі № 128/2294/17 від 27 жовтня 2021 року, що розглядалась Верховним Судом, оскільки у зазначеній справі обставини є відмінними від встановлених у даній справі, у ході розгляду якої з`ясовано, що після повторного притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 свою поведінку виправив, заходи громадського впливу або адміністративні стягнення після липня 2020 року до нього не застосовувались, позивач після цієї дати не зверталась до правоохоронних органів з приводу поведінки відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскарженого судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 23 грудня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді