КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/2930/22
УХВАЛА

06.09.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Калініченко Л.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

05.09.2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , подана через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення майбутнього позову шляхом:

- накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- встановлення заборони ОСОБА_3 та/або будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам, третім особам перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні квартирою у будь-якій формі, будь-яким способом відчужувати, розпоряджатись, користуватись квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає позивач, ОСОБА_1 , зокрема, заборонити вселення, передачу в оренду, найм, іпотеку, заставу, здійснювати будівництво, реконструкцію, ремонт, реєструвати повідомлення про початок виконання або готовність будівельних робіт, та про готовність об`єкту до експлуатації, та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації, в тому числі, Міністерству юстиції України, його структурним та територіальним органам, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись державною реєстрацією речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно - відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів.

В обґрунтування заявлених вимог заявник стверджує, що він - ОСОБА_1 , з 2007 року постійно проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності внаслідок успадкування.

24.09.2008 року на підставі фіктивного договору купівлі-продажу, який ОСОБА_1 на даний час оскаржує у суді, право власності на дану квартиру перейшло покупцеві ОСОБА_4 , яким у цей же день було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстровим № 715 та передано в іпотеку кредиторові ПАТ «Дельта Банк».

У подальшому, на підставі договору № 2244/К про відступлення прав вимоги від 13.05.2020року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., за реєстровим №685, право власності на вказану квартиру перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт плюс», код ЄДРГІОУ 43212924 (право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.10.2021 року, номер запису про право власності 44841162).

Весь цей час, оскільки первісний договір купівлі-продажу квартири був укладений без вільного наміру ОСОБА_1 здійснювати фактичний продаж квартири та він не отримував грошових коштів від її продажу, за взаємною домовленістю, у тому числі і з ТОВ «Укрдебт плюс», він проживав у своїй квартирі до вирішення вказаного питання у судовому порядку.

Надалі, 01.09.2022року, як зазначає ОСОБА_1 , перебуваючи вдома, він відпочивав, як почув, що хтось зламує двері до квартири. Після прибуття поліції, як стверджує заявник, з`ясувалося, що квартиру, в якій він проживав, ТОВ «Укрдебт плюс» було продано, а покупцем є ОСОБА_5 .

За таких обставин, позивач має намір звертатися до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу. укладеного між ТОВ «Укрдебт плюс» та ОСОБА_3 недійсним, оскільки при його укладенні були порушені його права як третьої особи, яка проживала у квартирі на час укладення договору, про що було відомо сторонам договору та внаслідок його укладення, у період дії правового режиму військового стану, позивача незаконно виселено з єдиного місця проживання.

Оскільки для підготовки позовної заяви потрібен деякий час, а у квартирі знаходяться невідомі позивачеві сторонні особи, він не має іншого місця проживання та квартиру може бути продано знову, заявник зазначив, що є підстави для забезпечення позову до його подання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Згідно з п.1 ч.1 ст.151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Як вбачається з заяви, заявник має намір подати до суду позов стосовно нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідно територіального розподілу міста належить до Київського району міста Одеси, а відтак майбутній позов у відповідності до ч. 1ст. 31 ЦПК України підсудний Київському районному суду міста Одеси.

За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що справа підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Оглянувши вказану заяву, суд встановив, що заява заявника відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, підсудна Київському районному суду міста Одеси, а відтак підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

В порушенні вищевикладених приписів, заявником не доведено і не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Заявником не надано до суду жодних доказів, що теперішнім власником нерухомого майна, стосовно якого позивач має намір подати до суду позов, здійснювати будь-які дії спрямовані на його відчуження чи інші дії, що ускладнять виконання рішення суду, у разі задоволенні майбутнього позову про який заявником наголошено у заяві.

Також, як вбачається, заявник стверджує, що договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «Укрдебт Плюс» та ОСОБА_3 , який він має намір оспорювати стосується квартири АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві власності та вибуття якої з його власності наразі є предметом спору в рамках іншої цивільної справи.

Однак, заявником в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, не доведено і не підтверджено жодним доказом належність йому на праві власності вищевказаного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , як і доводи про оспорювання наступного переходу права власності та існування іншого судового провадження з цього питання, за наслідком чого суд позбавлений можливості перевірити наявності виниклого спору між сторонами по справі.

Щодо наданої до заяви роздруківки ухвали суду від 09.02.2022 року про відкриття провадження по справі №947/4674/22 з Єдиного державного реєстру судових рішень, судом не приймається як доказ, оскільки не містить жодних даних щодо сторін по справі, а також не є підтвердженням належності заявникові вищевказаної квартири.

За наслідком викладеного, заявником не підтверджено наявність спору, у зв`язку з чим відсутні підстави для забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Будь-яких інших об`єктивних даних, з яких можливо зробити висновок, що до розгляду справи по суті існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, який має намір звернутись до суду з позовом, а захист цих прав, свобод або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, заявником не доведено і не підтверджено, а судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд вважає заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, необґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Також судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позову, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.