КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа 372/1064/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2607/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Потабенко Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

30 серпня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Стешенко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надія Романівна про визнання заповіту недійсним, -

В С ТА Н О В И В :

У березні 2020 рокупозивач звернулась до суду зданим позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що її рідний дядько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 через тяжку хворобу. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина. До складу спадкового майна увійшла квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . До спадкоємців першої черги належала його дружина ОСОБА_4 , яка померла у1999 році. Отже, спадкоємців першої черги після померлого ОСОБА_3 не було, відповідно право на спадкування перейшло до спадкоємців другої черги, а саме рідної сестрипомерлого - ОСОБА_5 , мати позивача ОСОБА_1 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Враховуючи, що позивач та її рідний брат, ОСОБА_6 , є племінниками померлого ОСОБА_3 , право на спадкування за законом перейшло до них.

Зазначала, що у встановлений законом строк, 13.02.2020 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 . Брат позивачки ОСОБА_6 , не виявив бажання приймати спадщину після дядька.

Після подачі заяви до нотаріуса позивачу стало відомо, що існує заповіт, який начебто складений її рідним дядьком ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 . Вказаним заповітом ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2 .

На початку червня 2019 року позивач зателефонувала ОСОБА_3 та поцікавилась його справами. Він поскаржився на стан здоров`я та сказав, що в нього хворе серце. Щоб не залишати його одного, вона запропонувала йому переїхати до неї, однак він відмовився категорично, пославшись на те, що у нього в м. Обухів є друзі та він нікуди переїжджати не хоче. Вони домовились на тому, що у разі погіршення стану здоров`я, він відразу їй зателефонує.

Зазначала, що за життя ОСОБА_3 не раз казав, що все належне йому майно залишиться ОСОБА_1 з братом, так як вони єдині його родичі. Про те, що він збирається скласти заповіт на когось іншого, він ніколи не казав та будь-яких міркувань з цього приводу не висловлював. Крім того, через тяжку хворобу, у ОСОБА_3 були порушені функції рук.Через стрімке погіршення стану здоров`я ОСОБА_3 почував себе погано не лише фізично, але і психологічно тому у позивачки виникли сумніви, що заповіт відповідає волі заповідача та підписаний ним особисто.

У зв`язку із викладеним просила визнати недійсним заповіт, складений 19.08.2019 року в м. Обухів Київської обл., ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. 19.08.2019 за реєстром №1725.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не надав оцінки доказам та показам свідкам, а саме ОСОБА_7 який пояснив, що на початку вересня ОСОБА_3 уже почав погано ходити і почалися провали в пам`яті, нотаріус не приходив до дому, оскільки ОСОБА_8 , яка отримала спадок сама їздила до нотаріуса.

Вважає, що суд першої інстанції фактично порушив п. 1, 2, 3 ч. 4 статті 265 ЦПК України та не дослідив чи був здійснений даний правочин за проханням ОСОБА_3 , і чи був правочин здійснений за адресою АДРЕСА_1 та чи пояснював ОСОБА_3 нотаріус його права та наслідки даного правочин.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 01.10.2019 року Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (т. 1, а.с. 61).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина. До складу спадкового майна увійшла квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

До спадкоємців першої черги належала його дружина ОСОБА_4 , яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_3 та враховуючи, що спадкоємців першої черги після померлого ОСОБА_3 не було, відповідно право на спадкування перейшло до спадкоємців другої черги, до якої належала рідна сестра померлого - ОСОБА_5 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 30.10.2018року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

На підтвердження кровної спорідненості між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 надана копія довідки, виданої 06.06.2000 року виконкомом Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області (т. 1, а.с. 13) та копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , виданого 13.02.1967 Лемешівською сільською радою Козелецького райвиконкому Чернігівської області (т. 1, а.с. 14).

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , є племінниками померлого ОСОБА_3 , вони мають право на спадкування за законом.

У встановлений законом строк, 13.02.2020 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 66)

Після подачі заяви до нотаріуса позивачу стало відомо, що існує заповіт, складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 .

Вказаним заповітом ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2 . Даний заповіт посвідчено 19.08.2019 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р., та зареєстрований в реєстрі за № 1725.

Судом встановлено, що 03.10.2019 року за № 112 до приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Щур Р.Н. від ОСОБА_2 надійшла заява про прийняття спадщини(т. 1, а.с. 49).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанціївиходив з недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність, визначених ст. 225 ЦК України, підстав для задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

ОСОБА_1 , оспорюючи заповіт від 19.08.2019 року, посилалась на те, що волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним і він не підписував зазначений заповіт.

За клопотанням позивача ОСОБА_1 ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2021 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення експертів поставлено ряд питань, судові витрати пов`язані з проведенням судової експертизи покладенона ОСОБА_1 .

Листом від 21 травня 2021 року КНДІСЕ повідомило, що у зв`язку із відсутністю оплати щодо вартості почеркознавчої експертизи, ухвала суду залишається без виконання.

У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

За частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 401/3244/17 зазначено, що заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач також посилалась на те, що під час складання спірного заповіту 19.08.2019 року її дядько перебував у важкому фізичному і психологічному стані, у зв`язку із хворобою, що у сукупності могло вплинути на усвідомлення ним своїх дій та керування ними.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина першастатті 225 ЦК України).

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першоюстатті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року в справі № 307/3040/19 (провадження № 61-13473св20) зазначено, що «з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними».

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України суд, відповідно до вимог ст. 105 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем до позовної заяви додано клопотання про призначення посмертної судово - психіатричної експертизи, проте в судовому засіданні суду першої інстанції позивачка від нього відмовилась. В суді апеляційної інстанції такого клопотання від позивача не надходило.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги усіх пояснення свідків, апеляційним судом відхиляються, оскільки показання свідків не можуть бути єдиною підставою для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

Зі змісту заповіту від 19.08.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 власноручно написав: «цей заповіт на моє прохання записано нотаріусом з моїх слів, прочитаний мною у голос до підписання та підписаний мною особисто о 10 год. 50 хв. як такий, що повністю відповідає моєму волевиявленню» (т. 1, а.с.58).

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на їх правильність, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року -залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 09 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді