Провадження № 2/752/2714/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 серпня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про стягнення страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого,-

в с т а н о в и в:

в червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про стягнення страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 30.06.2018 року о 14 год. 23 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "Mersedes-Bens E320", реєстраційний номер НОМЕР_1 , на автодорозі між містом Ніжином Чернігівської області та селом Перебудова Ніжинського району Чернігівської області проявив неуважність та перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, при здійсненні об`їзду перешкоди у вигляді вибоїни на проїзній частині дороги, виїхав на смугу зустрічного руху, при цьому не надав переваги в русі велосипедисту ОСОБА_3 - батьку Позивачки, та на відстані 440 м. до початку населеного пункту с. Паливодин Ніжинського району Чернігівської області здійснив з ним зіткнення.

Внаслідок дорожньо-транспортної велосипедист ОСОБА_3 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.07.2019 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність ОСОБА_2 була застрахована за полісом обов`язкового страхування, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/7382382, виданого Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ВУСО".

На адресу ПАТ "Страхова компанія "ВУСО" було направлено Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 03.02.2021 року та заяву про страхове відшкодування від 03.02.2021 року зі всіма документами, що вимагалися.

Проте, ПАТ "Страхова компанія "ВУСО" за результатами розгляду даних заяв та документів прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування № 2102/2098140 від 14.04.2021 року з посиланням на те, що вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області винесеним по справі №740/1019/19, встановлено відшкодування в повному обсязі особою винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди заподіяних збитків .

06.05.2021 року представник позивача звернувся до Національного банку України з листом щодо врегулювання відносин позивача з страховою компанією по виплаті страхового відшкодування.

Листом від 03.06.201 №14-0004/49098 Національний банк України повідомив Позивача, про можливість звернення до суду для врегулювання даного питання (а.с. 30-34).

Позивач вважаючи відмову ПАТ "Страхова компанія "ВУСО" у виплаті незаконною, звернувся до суду з вимогами про стягнення з страхової компанії 60 953,00 грн. в якості доплати страхового відшкодування, з яких 44 767,00 грн - розмір моральної шкоди; 11 077,00 грн. - розмір шкоди пов`язаної з витратами на поховання; 5 200,00 грн. - розмір шкоди, пов`язаної з витратами на виготовлення надгробного пам`ятника, 908,00 грн. судовий збір та 24 381,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою від 23.06.2021 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 29.10.2021 року (а.с. 46-47).

Ухвалою від 29.10.2021 року розгляд справи відкладено на 26.01.2022 року (а.с. 67).

Ухвалою від 26.01.2022 року розгляд справи відкладено на 19.04.2022 року (а.с. 70).

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Відповідач подав відзив на позовну заяву з підстав, що викладені у письмовому відзиві, просив суд відмовити у його задоволенні. (а.с. 52-61).

Відповідь на відзив не надходила.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

30.06.2018 року о 14 год. 23 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "Mersedes-Bens E320", реєстраційний номер НОМЕР_1 , на автодорозі між містом Ніжином Чернігівської області та селом Перебудова Ніжинського району Чернігівської області проявив неуважність та перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, при здійсненні об`їзду перешкоди у вигляді вибоїни на проїзній частині дороги, виїхав на смугу зустрічного руху, при цьому не надав переваги в русі велосипедисту ОСОБА_3 - батьку позивача, та на відстані 440 м. до початку населеного пункту с. Паливодин Ніжинського району Чернігівської області здійснив з ним зіткнення.

Внаслідок дорожньо-транспортної велосипедист ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.07.2019 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні кримінального правопорушення (а.с. 11-13).

З останнього вбачається, що цивільний позов у справі не заявлявся, суд не призначав виплату відшкодування потерпілим водію-винуватцю ДТП.

Статями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За загальним правилом, передбаченим ст. 1166 ЦК України, шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 8 постанови від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Завдання потерпілому шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок особи, яка завдала шкоди.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Частиною 1 ст. 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV.

У пункті 1.3 ст.1 Закону № 1961-IV визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Згідно із ст.6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтею 27 Закону № 1961-IV визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 ст. 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Пунктом 27.5 ст. 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

Статтею 35 Закону №1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 35.2. вказаного Закону до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Позивачем через представника ОСОБА_4 на адресу відповідача, що останнім не заперечується, були направлені усі необхідні документи, підтверджуючі факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання (а.с. 27, 28) .

Відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням виключно на заяви потерпілої, наданих в рамках кримінального провадження, відповідно до яких останні повідомляють про відсутність претензій до винуватця ДТП.

Разом з тим, суд вважає, що незалежно від виду наслідку заподіяної шкоди (життю, здоров`ю та/або майну потерпілого), страховий випадок є єдиним, і під ним розуміється саме ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу.

Статті 32, 37 Закону № 1961-IV містять виключний перелік випадків, за яких страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду чи може відмовити у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати).

Разом з тим, положення ст. 37 Закону №1961-IV, які регламентують підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, не містять такої підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, як попереднє відшкодування винною особою шкоди, як і ніші підстави, на які посилається відповідач.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Посилання відповідача на те, що винуватцем ДТП відшкодовано заподіяну шкоду потерпілій не спростовують висновків суду, оскільки у даному випадку висловлена у кримінальній справі думка потерпілої про відсутність претензій до обвинуваченого у вчиненні ДТП, не можуть впливати на звільнення від відповідальності щодо відшкодування матеріальної шкоди згідно вимог ст. ст. 1187, 1200 ЦК України.

Таким чином, суду надходить до висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди.

Щодо розміру відшкодування, то суд виходить з наступного.

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Договір страхування (Поліс) №АК-7382382 від 18.08.2017 року, виданого ПАТ "Страхова компанія "ВУСО", страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000,00 грн., майну 100 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн.

Отже, сума, заявлена позивачем при зверненні до суду до стягнення з ПАТ "Страхова компанія "ВУСО", не перевищує ліміт страхових виплат, визначеного в страховому полісі.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України передбачена презумпція вини завдавача шкоди. Вина завдавача шкоди в судовому процесі не спростована та повністю підтверджена.

Згідно ст. 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зoбoв`язyєтьcя у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно ст. 999 ЦК України передбачено, що Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інще не встановлено актами цивільного законодавства.

Таким актом цивільного законодавства є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Закон № 1961-IV).

Згідно ст. З Закону № 1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Стаття 5 Закону України «Про страхування» передбачає добровільну та обов`язкову форми страхування.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування», п. 9 якої передбачає страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування власників наземних транспортних засобів».

Статтею 6 Закону № 1961-IV, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно ст. 22.1. Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 23 Закону № 1961-IV передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема шкода пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Статтею 27 п. 27.3. цього Закону страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік», мінімальна заробітна плата станом на 30.06.2018 року (момент ДТП) становила 3 723,00 грн.

Отже, розмір суми страхового відшкодування (моральної шкоди), визначений позивачем: 3 723,00 грн. х 12 = 44 676,00 грн., є правомірним та відповідно таким, що підлягає задоволенню.

Згідно вимог ст. 27.4. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

З огляду на вимоги законодавства та долученими стороною позивача доказами (накладна № 237 від 30.06.2008 року, видана ПП ОСОБА_5 та довідка Перебудівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 06.07.2018 року № 147), суд вважає доведеними понесення позивачем витрат на поховання в сумі 11 077,00 грн.

Разом з тим, суд критично ставиться до наданих стороною позивача доказів щодо понесених витрат на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 5 200,00 грн., адже в якості доказу стороною позивача було надано лише замовлення від 27.05.2020 року, видане на ім`я ОСОБА_3 , тобто іншої ніж позивач особи та фотографію пам`ятника. При цьому, не надано жодних доказів оплати замовлення саме з боку позивача.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення страхового відшкодування у вигляді компенсації витрат на виготовлення надгробного пам`ятника в розмірі 5 200,00 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо компенсації витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268) (рішення від 23.01.2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12.02.2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15.06.2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01.09.2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною та існує на час вирішення вказаного процесуального питання судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідний правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, провадження № 14-280цс18, викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі № 826/856/18, провадження № К/9901/57401/18, викладено правовий висновок про те, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18 містить висновок про те, що відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Звертаючись до суду із позовною заявою позивачем було заявлено, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом вказаної справи становить 24 381,00 грн., на підтвердження чого до позовної заяви було додано Договір доручення від 30.01.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Страховий гарант».

Зокрема, 30.01.2021 року ОСОБА_1 було видано на ім`я ТОВ «Страховий гарант» довіреність, посвідчену ПН КМНО Єдігаровим Е.М. за реєстровим № 774, якою товариство було уповноважено на представництво її інтересів виключно по ДТП, яка мала місце 30.06.2018 року внаслідок наїзду на гр. ОСОБА_3 , в тому числі й в судових установах загальної юрисдикції з усіма правами, які надані законом захиснику, позивачу, відповідачу тощо, і для виконання якої товариству було надано право підписувати та подавати позови, укладати від імені ОСОБА_1 договори про надання правничої допомоги з адвокатами чи юридичними компаніями щодо представництва та захисту її інтересів по вищевказаному випадку (а.с. 35-36).

На виконання довіреності, 30.01.2021 року між повіреним - ТОВ «Страховий гарант» та представниками ОСОБА_6, ОСОБА_7, довіритель: ОСОБА_1 , було укладено договір доручення № 30/01/21, за умовами якого повірений зобов`язується за дорученням довірителя, за винагороду, від свого імені вжити всіх необхідних юридичних заходів в інтересах довірителя, виключно з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка мала місце 30.06.2018 року, внаслідок наїзду, зіткнення гр. ОСОБА_3 , який від отриманих травм помер (а.с. 37-40).

Для надання правової допомоги за цим договором довіритель уповноважує повіреного представляти інтереси довірителя у судах України загальної юрисдикції усіх інстанцій, складати, підписувати, подавати, запитувати та отримувати від імені та в інтересах довірителя будь-які документи (листи, заяви, повідомлення, клопотання, скарги, тощо) та інформацію, які є необхідними та доречними у зв`язку із виконанням цього договору.

Комісійна винагорода повіреного за вчинення дій, визначених цим договором, становить 40% від фактично стягнутих на користь довірителя коштів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями ч. ч. 5, 6, 9 ст. 141 ЦПК України .

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення позивачем, пов`язані з розглядом справи в суді, є обґрунтованими, тобто підтвердженими належними доказами.

Так, як вбачається з матеріалів справи та вказувалось вище, при поданні позову, позивачем було заявлено попередній розмір витрат у розмірі 24 381,00 грн. (60 953,00 грн. * 40%). Натомість, з боку відповідача клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявлялось.

Тому, з огляду на умови договору від 30.01.2021 року, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню в сумі 22 301,20 грн. (55 753,00 грн. * 40%).

Також, з урахуванням ст. 141 ЦПК України, суд надходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору у розмірі 830,54 грн. (пропорційно до розміру задоволених вимог).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 266, 274- 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про стягнення страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 55 753,00 грн. (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот п`ятдесят три гривні 00 копійок).

Стягнути Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 830,54 грн. (вісімсот тридцять гривень 54 копійки).

Стягнути Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 22301,20 грн. (двадцять дві тисячі триста одна гривня 20 копійок).

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" , , адреса: 03150, м. Київ, вул. К. Малевича, буд. 31.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко