Справа №477/817/20 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/590/22
Постанова

Іменем України

13 вересня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Ковальським Є.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Білецької О.В.,

прокурора Добрікової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, вступна та резолютивна частини якого ухвалені 05 січня 2022 року о 11 год 17 хв., дата складання повного рішення 14 січня 2022 року, під головуванням судді Полішко В.В., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі: прокуратури Миколаївської області, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

в с т а н о в и л а:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовною заявою до Держави Україна в особі прокуратури Миколаївської області, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, зазначивши третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державну казначейську службу України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Позовна заява мотивована тим, що 08 липня 2017 року слідчим Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області були внесені відомості до ЄРДР №0003035, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 4 ст. 296 КК України, та розпочато досудове розслідування.

09 липня 2017 року ОСОБА_2 було затримано в порядку ст. 208 КПК України, а наступного дня повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 4 ст. 296 КК України.

12 липня 2017 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах лікувальної установи на строк 30 діб, до 12 серпня 2017 року включно, відповідно ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва.

Наступною ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 серпня 2017 року у продовженні застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах лікувальної установи відмовлено, та встановлено необґрунтованість підозри.

11 серпня 2017 року ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва визнано протиправним незаконне тримання ОСОБА_2 під вартою в умовах лікувальної установи.

В подальшому змінено раніше повідомлену підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 4 ст. 296 КК України.

21 січня 2018 року прокурором Миколаївської місцевої прокуратури затверджений обвинувальний акт, згідно з яким ОСОБА_2 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Надалі, 06 лютого 2020 року прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення відносно позивача з підстав невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

07 лютого 2020 року, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, кримінальне провадження, у справі №490/904/18, згідно ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва, закрито.

Позивач вказував, що був незаконно затриманий, в той час, як отримав тяжкі тілесні ушкодження, переніс оперативне втручання, перебував в лікарні та потребував цілодобової медичної допомоги. Після незаконного затримання, на кареті швидкої медичної допомоги був доставлений до суду, де йому обрано найбільш суворий запобіжний захід у вигляді утримання під вартою в умовах лікувального закладу. Внаслідок чого, не мав можливості спілкуватися з рідними та доводити свою невинуватість.

В подальшому, після відмови судом у продовженні відносно нього запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою та необгрунтованості підозри, він протягом 3-х діб продовжував перебувати під охороною працівників правоохоронних органів до постановлення слідчим суддею ухвали про його негайне звільнення. У зв`язку з чим, зазнав додаткових моральних страждань.

У зв`язку з незаконними діями відповідачів, йому завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних переживаннях, необхідності пояснювати оточуючим про свою невинуватість у вбивстві, оскільки справа відносно нього набула широкий резонанс, а друзі та знайомі побоювались, припускаючи, що саме він вчинив зухвале вбивство. За час досудового та судового слідства він вимушений був приймати участь у судових засіданнях, обмежений був у вільному пересуванні, що негативно вплинуло на його стан здоров`я.

Посилаючись на наведене, та приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач просив суд стягнути з відповідачів моральну шкоду, яку визначив у розмірі 1000000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 січня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурати, суду у сумі 230000 (двісті тридцять тисяч) грн 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивач знаходився під слідством і судом з 09 липня 2017 року, тобто з дня його затримання, по 07 лютого 2020 року, по дату винесення Центральним районним судом м. Миколаєва рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання обвинувачення, 2 роки 6 місяців 16 днів, чим йому завдано моральної шкоди. У зв`язку з перебуванням під слідством і судом ОСОБА_2 був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зазнав тривалих негативних емоційних хвилювань, тому розмір моральної шкоди визначено з урахуванням його доведеності позивачем, у межах заявлених ним вимог та з урахуванням принципів розумності й справедливості.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував чи дійсно позивач перебував під слідством 2 роки 6 місяців 16 днів та чи не зупинялись слідчі дії щодо останнього.

В апеляційній скарзі міститься посилання на те, що при визначенні розміру моральної шкоди слід керуватися пунктом третім Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, яким встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. Натомість суд мав урахувати доведеність позивачем завданої шкоди та керуватися засадами розумності, виваженості, справедливості.

Також, апелянт посилається на те, що поряд із відповідним органом державної влади, суд мав вирішити питання про залучення до розгляду справи в якості співвідповідача орган Державної казначейської служби України.

У липні 2022 року Головне управління національної поліції в Миколаївській області подало відзив на апеляційну скаргу, зазначаючи, що вона є обґрунтованою, а рішення суду в повній мірі не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

У справі, встановлено, що 08 липня 2017 року Центральним ВП ГУНП в Миколаївській області внесені відомості до ЄРДР за № 0003035, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 121 та частиною 4 статті 296 КК України, та розпочате досудове розслідування (а.с. 13).

09 липня 2017 року ОСОБА_2 був затриманий на підставі статті 208 КПК України, а йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 121 та частиною 4 статті 296 КК України.

12 липня 2017 року ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах лікувальної установи на строк 30 діб.

09 серпня 2017 року у продовженні застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено.

11 серпня 2017 року слідчим суддею Заводського районного суду м. Миколаєва постановлена ухвала, якою тримання ОСОБА_2 під вартою в умовах лікувальної установи визнано незаконним.

29 грудня 2017 року позивачу повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 121 та частиною 4 статті 296 КК України.

21 січня 2018 року прокурором Миколаївської місцевої прокуратури №1 затверджений обвинувальний акт, згідно з яким ОСОБА_2 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України.

06 лютого 2020 року під час розгляду вказаного кримінального провадження судом, прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення, у зв`язку з чим, 07 лютого 2020 року кримінальне провадження відносно позивача було закрито.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивача та перебування під слідством і судом 2 роки 6 місяців 16 днів, останньому було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі закриття відносно нього кримінального провадження за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Правильно, застосувавши правило частини третьої статті 13 Закону, суд дійшов обґрунтованого висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначати з розрахунку мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент розгляду справи.

Визначаючи розмір морального відшкодування, суд вірно дійшов висновку про визначення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, та встановив такий розмір на рівні 230 000 грн. Суд дійшов такого висновку з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки він зроблений з врахуванням засад розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством і судом.

Аргументи апеляційної скарги стосовного того, що суд першої інстанції не з`ясував чи дійсно позивач перебував під слідством 2 роки 6 місяців 16 днів та чи не зупинялись слідчі дії щодо останнього, є необгрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Більш того, сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, вчинення якого не було доведено - є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди.

Доводи Державної казначейської служби України про те, що при визначенні розміру моральної шкоди слід керуватися п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, є помилковими, оскільки суперечать Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», норми якого є спеціальними для вирішення справи, що розглядається.

Посилання апелянта на те, що поряд із відповідним органом державної влади, суд мав вирішити питання про залучення до розгляду справи в якості співвідповідача орган Державної казначейскої служби України, є помилковими, оскільки належним відповідачем у цій справі є Держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди).

Державна казначейська служба України, відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з Державного бюджету, є єдиним відповідачем, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є Держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою у справі №242/4741/16-ц від 27 листопада 2019 року, справі № 641/8857/17 від 25 березня 2020 року.

У даній справі підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач вважав незаконним притягнення його до кримінальної відповідальності органами досудового слідства та прокуратури та застосування запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою.

Отже, з урахуванням предмету позову та його підстав, належним відповідачем у даній справі є Держава в особі прокуратури Миколаївської області та Головного управління національнї поліції в Миколаївській області.

Оскільки висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані, тому колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 січня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 14.09.2022 р.