№ 201/9463/21
провадження 2/201/665/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та стягнення коштів і витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 вересня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та стягнення коштів і витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що між ним, ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 була досягнена згода про укладення договору на постачання товару, а саме воріт складних 6200x2000мм з автоматикою ФААК Джениус 400 комплект. 17 вересня 2018 року позивачу надано на підпис Договір постачання № БЕ-1709/18, за умовами якого, постачальник (ФОП ОСОБА_2 ) зобов`язувався передати, а покупець ( ОСОБА_1 ), зобов`язувався прийняти та оплатити, в порядку та на умовах, визначених Договором - ворота складні 6200x2000мм з автоматикою ФААК Джениус 400 комплект.

Пункти 2.2. - 2.3. Договору передбачали, що сума договору складає 44 400 грн. Покупець здійснює попередню оплату у розмірі 25 000 грн. Згідно п. 3.1. Договору постачальник зобов`язується поставити та змонтувати товар за цим Договором, протягом 30 робочих днів з моменту надходження попередньої оплати. Пунктом 3.4. Договору визначено, що після підписання акту приймання- передачі товару будь-які претензії покупця щодо асортименту, кількості, явних недоліків товару постачальником не приймаються та не розглядаються.

17 вересня 2018 року позивачем здійснено попередню оплату у розмірі 25 000 грн., та отримано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 31, а 18 жовтня 2018 року здійснено оплату у розмірі 12 170 грн., та отримано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 32. Кошти в сумі 37 170 грн., були сплаченні ФОП ОСОБА_2 з метою поставки позивачу товару, а саме воріт складних 6200x2000мм з автоматикою ФААК Джениус 400 комплект.

Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, товар, в асортименті та якості, як зазначалось у договорі № БЕ-1709/18 не поставив, а сам Договір постачання № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року наданий позивачеві як підтвердження укладення правочину не підписаний постачальником - ФОП ОСОБА_2 .

Враховуючи зміст наведеної норми права, а також те, що оспорюваний договір вчинявся у письмовій формі, то недодержання даної вимоги закону є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Вчинення Договору № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року у письмовій формі, без підпису постачальника - ФОП ОСОБА_2 , свідчить про відсутність у відповідача на момент вчинення правочину, наміру виконувати передбачені договором зобов`язання, що дає підстави для висновку про недійсність Договору № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року.

Також, додатковим підтвердженням недійсності Договору № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року, є невиконання відповідачем зобов`язань за договором після втримання попередньої та основної оплати на загальну суму 37 170 грн. від позивача. Сплачені позивачем кошти, набуті відповідачем без наявної правової підстави та неповернуті позивачу до теперішнього часу.

Враховуючи викладені обставини, недодержання відповідачем вимог ЦК України в момент укладення правочину, а також безпідставне набуття відповідачем грошовими коштами без наявності правової підстави, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав визнання Договору № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року недійсним та стягнення з ФОП ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів у сумі 37 170 грн..

Зараз відповідач вважає, що вказаний договір був укладений і виконаний. Позивач вважає цей же договір не укладеним і недійсним. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, повернення коштів, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по укладанню та виконанню вказаного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права та визнати недійсним Договір постачання № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у сумі 37 170 гривень та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 1 816 гривень, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, заперечував проти позову, надав відзив на позов, де заначив, що укладали з позивачем вказаний договір про надання послуг, оформлено все було вірно і виконано в передбачені договором терміни, ворота позивачу відповідачем поставлені і встановлені, останній користується ними. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове роз`яснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивача при укладанні договору не було, ніхто в оману його не вводив. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брав і не бере, будь-якої шкоди позивачу не завдавав. Вважає позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, слухати справу за наявними матеріалами справи.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

В судовому засіданні встановлено, що з наданих позивачем документів та його позову слідує, що між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 була досягнена згода про укладення договору на постачання товару, а саме воріт складних 6200x2000мм з автоматикою ФААК Джениус 400 комплект. 17 вересня 2018 року позивачу надано на підпис Договір постачання № БЕ-1709/18, за умовами якого, постачальник (ФОП ОСОБА_2 ) зобов`язувався передати, а покупець ( ОСОБА_1 ), зобов`язувався прийняти та оплатити, в порядку та на умовах, визначених Договором - ворота складні 6200x2000мм з автоматикою ФААК Джениус 400 комплект.

Пункти 2.2. - 2.3. Договору передбачали, що сума договору складає 44 400 грн. Покупець здійснює попередню оплату у розмірі 25 000 грн. Згідно п. 3.1. Договору постачальник зобов`язується поставити та змонтувати товар за цим Договором, протягом 30 робочих днів з моменту надходження попередньої оплати. Пунктом 3.4. Договору визначено, що після підписання акту приймання- передачі товару будь-які претензії покупця щодо асортименту, кількості, явних недоліків товару постачальником не приймаються та не розглядаються.

17 вересня 2018 року позивачем здійснено попередню оплату у розмірі 25 000 грн., та отримано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 31, а 18 жовтня 2018 року здійснено оплату у розмірі 12 170 грн., та отримано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 32. Кошти в сумі 37 170 грн., були сплаченні ФОП ОСОБА_2 з метою поставки позивачу товару, а саме воріт складних 6200x2000мм з автоматикою ФААК Лжєниус 400 комплект.

Але, як стверджує позивач, відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, товар в асортименті та якості, як зазначалось у договорі № БЕ-1709/18, не поставив, а сам Договір постачання № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року наданий позивачеві як підтвердження укладення правочину не підписаний постачальником - ФОП ОСОБА_2 .

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на наступне: відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 12 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним.

Враховуючи зміст наведеної норми права, а також те, що оспорюваний договір вчинявся у письмовій формі, то недодержання даної вимоги закону є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п. 2 вказаної постанови судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Вчинення Договору № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року у письмовій формі, на думку позивача, без підпису постачальника - ФОП ОСОБА_2 , свідчить про відсутність у відповідача на момент вчинення правочину, наміру виконувати передбачені договором зобов`язання, що дає підстави для висновку про недійсність Договору № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року.

Також, як стверджує позивача, додатковим підтвердженням недійсності Договору № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року, є невиконання відповідачем зобов`язань за договором після втримання попередньої та основної оплати на загальну суму 37 170 грн. від позивача.

На підтвердження цієї позиції позивач посилається на наступне: відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Сплачені позивачем кошти, набуті відповідачем без наявної правової підстави та неповернуті позивачу до теперішнього часу.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьої даної статті також передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Тобто, на думку позивача, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Право на захист є самостійним суб`єктивним правом, тобто юридично закріпленою можливість використовувати передбачені законом заходи правоохоронного характеру з метою відновлення порушеного права шляхом застосування відповідних способів та засобів захисту.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Тобто ефективний спосіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання особою відповідного відшкодування. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства», Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили 61 компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист.

Враховуючи вказане, позивач стверджує, що недодержання відповідачем вимог ЦК України в момент укладення правочину, а також безпідставне набуття відповідачем грошовими коштами без наявності правової підстави, є належним способом відновлення своїх порушених прав визнання Договору № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року недійсним та стягнення з ФОП ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів у сумі 37 170 грн..

Отже, позивач вважає дії відповідача по укладанню та виконанню вказаного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду і просив суд захистити його права та визнати недійсним Договір постачання № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року, укладений сторонами, та стягнути з відповідача на його користь кошти і витрати.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, у випадку задоволення позову про визнання договору недійсним, позивач має право заявити вимогу про застосовування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України та визначення грошової суми, яка має бути повернута. Але позивач на це не посилається і таких вимог не заявляє, не ставить навіть питання про визнання дій ФОПа по відношенню до нього неправомірними. Це ще раз свідчить про безпідставність позову та неможливість його задоволення.

Положення ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З обставин справи, викладених у позовній заяві ОСОБА_1 , відзиві ОСОБА_2 та відповідно до наявних матеріалів і наданих доказів між позивачем та відповідачем було укладено Договір постачання № БЕ-1709/18 від 17 вересня 2018 року.

Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Під час укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис позивача.

Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Предметом вказаного укладеного між сторонами договору є: відповідач зобов`язується передати позивачеві ворота складні з автоматикою певних характеристик, а позивач зобов`язується прийняти їх та оплатити їх вартість визначену договором. В той же день, на підтвердження взятих на себе зобов`язань, позивачем було сплачено відповідачеві частину суми визначену договором, а саме 25 000 грн., що підтверджується матеріалами справи (квитанцією) та самим позивачем. Керуючись умовами укладеного договору між сторонами, відповідач виконав своє зобов`язання, та поставив позивачу замовлений комплект воріт разом із автоматикою 18 жовтня 2018 року.

Відповідно до п. 4.2.1 Договору, - покупець (позивач) зобов`язаний прийняти та оплатити товар на умовах, визначених цим Договором.

На підставі вказаної норми та фактичної поставки та монтажу воріт з автоматикою, позивач фактично прийняв ворота з автоматикою, що підтверджується виконанням свого зобов`язання, а саме сплачено 12 170 грн., що підтверджується квитанцією та самим позивачем.

Тобто, між сторонами було досягнуто згоди, щодо усіх істотних умов договору, укладено сам договір поставки воріт, повністю виконано умови договору як позивачем так і відповідачем. Оплата 18 жовтня 2018 року частини вартості за договором, свідчить про поставку відповідачем та прийняття позивачем товару, оскільки умовами договору встановлено обов`язок провести оплату після прийняття поставленого.

Твердження позивача про не укладення Договору, про відсутність будь-яких дій з боку відповідача, та про безпідставність отримання коштів та їх утримання - не відповідають фактичним обставинам справи. На підтвердження викладено, надано відповідним чином завірену копію Договору, який підписано сторонами належним чином та не оспорено стороною позивача. Твердження про те, що відповідач не підписав Договір з метою його не виконання, не відповідає дійсності та є спотворенням фактів.

Окрім того, після поставки та встановлення воріт з автоматикою, між позивачем та відповідачем весь час відбувалось спілкування з приводу користування воротами та їх обслуговування.

Позивач просить визнати недійсним укладений між сторонами договір, начебто оскільки не дотримано письмової форми договору, тобто не підписано однією з сторін. Але його обгрунтування вказаного протирічить нормам закону про це; доказами повністю підтверджується наявність укладено між сторонами договору у письмовій формі. Окрім того, сторонами підтверджується та підтверджується матеріалами справи, що сторони виконали всі його умови, а саме поставка відповідачем та її оплата позивачем.

Крім того: у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц вказано, шо «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним».

16 червня 2020 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі № 145/2047/16-ц, за позовом ОСОБА1 до селянського фермерського господарства про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, з посиланням позивача на непідписання договорів та, відповідно, непогодження їх умов, в якій ВП ВС сформовано кілька суттєвих правових висновків, найважливішим з яких є висновок про необхідність відступлення від наведеного вище висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, із тих мотивів, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено (не підписано)), не підлягає визнанню недійсним. За таких умов ВП ВС дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів, позаяк цей спосіб захисту є неефективним. Натомість ефективним способом захисту права, в контексті фактичних обставин справи № 145/2047/16-ц, на думку ВП ВС, є усунення перешкод в користуванні належним власнику майном, тобто негаторний позов.

Відповідно до ст. 218 ЦК України: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Наведена норма повністю спростовує позицію позивача з приводу того, що відсутність підпису (якщо навіть допустити наявність такого факту) є свідченням недійсності договору.

З фактичних обставин справи вбачається, що сторонами підписано договір, та він є дійсним.

Позивач сплатив 12 170 грн. за поставлений товар 18 жовтня 2018 року, тобто після отримання товару, як те передбачено умовами договору, - «... прийняти та оплатити товар».

Проте, з огляду на позицію позивача є очевидним, що в разі навіть не підписання договору, такий договір, в силу закону, не може бути визнаний недійсним. Тобто вимога позивача про визнання недійсним договору не підлягає задоволенню.

Фактично, спірна ситуація виникла у зв`язку з незадоволенням позивачем воротами, які було поставлено та встановлено.

Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», - цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Тобто, відносини які виникли між сторонами, окрім іншого, підпадають під дію законодавства про захист прав споживачів, оскільки позивач є споживачем послуг відповідача, а саме поставка та встановлення певного виробу.

Відповідно до ст. 680 ЦК України до вимог у зв`язку з недоліками проданого товару застосовується позовна давність в один рік, яка обчислюється від дня виявлення недоліків у межах строків, встановлених статтею 680 цього Кодексу, а якщо на товар встановлено гарантійний строк (строк придатності), - від дня виявлення недоліків у межах гарантійного строку (строку придатності).

Згідно до п. 4, ч. 2, ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу).

Тобто, позивачем пропущено строк позовної давності, за вимогами щодо недоліків товару, оскільки правовідносини виникли ще 17 вересня 2018 року та підпадають під дію законодавства про захист прав споживачів.

Нормою 256 ЦК України встановлено. Позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1. ст. 261 ЦК України встановлено. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, договір між сторонами було укладено 17 вересня 2018 року. Позивач визнає недійсним такий договір. Відповідно до ст. 236 ЦК України. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору та стягнення коштів 20 вересня 2021 року, що підтверджується відміткою на позовній заяві про її прийняття канцелярією суду. Враховуючи строк позовної давності у три роки, позивачем пропущено строк позовної давності.

Нормою 267 ЦК України встановлено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З викладеного вище вбачається, що позовні вимоги позивача є безпідставними та не обгрунтованими. Правовідносини між сторонами існували, договір було укладено та виконано сторонами у повному обсязі. Обрано невірний спосіб захисту та в додаток до всього, пропущено усі строки позовної давності, у зв`язку з чим відповідачем і заявляється заява про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України.

Однак, з огляду на наявні докази, правові підстави визнання вказаного спірного договору нікчемним відсутні, оскільки сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним направлене на настання наслідків, передбачених спірним договором позики, укладено відповідно до норм чинного законодавства.

Позивач не просить суд застосувати наслідки недійсності правочину шляхом переведення сторін в первісний стан. Вказана вимога хоча і не заявлена, але вона також не обгрунтована.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу про підтвердження факту недійсності та/або нікчемності правочину в цілому.

При укладенні спірного договору дотримано всі передбачені законом істотні умови, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення зазначених договорів обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами. Договір укладено на власний розсуд сторін та з урахуванням вимог цивільного законодавства. При укладенні договорів позивачу було надано всю необхідну інформацію, про що свідчить власноручний підпис позивача на договорі.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно договору, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором.

Вказаний спірний договір укладений позивачем добровільно, за ним проходили платежі. Отже, вимога про недійсність договору заявлена за договором, що діє внаслідок його виконання не може бути задоволена.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та стягнення коштів і витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору та стягнення коштів в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 7, 22, 60, 203, 215, 216, 218, 236, 256-258, 267, 626, 628, 638, 639, 680 ЦК України, ст. 1, 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та стягнення коштів і витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя