ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 643/18202/18

провадження № 22-ц/818/1224/22

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Державний реєстратор відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініна Людмила Миколаївна,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Людмили Миколаївни, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання дій протиправними, незаконними та скасування рішення державного реєстратора за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 травня 2020 року у складі судді Мельникової І.Д.,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі ТОВ «Кредитні ініціативи»), державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л. М., у якому просив:

- визнати протиправними дії ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо подання документів для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати незаконними дії державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л. М. щодо державної реєстрації права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи на нерухоме майно», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора Калініної Л. М. від 16 травня 2018 року, номер запису про право власності 26234954, про державну реєстрацію права власності нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 26 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачами було порушено процедуру державної реєстрації прав на нерухоме майно, що передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 №1127, а саме проведено реєстрацію речових прав на нерухоме майно на підставі договору іпотеки за відсутності необхідних документів, визначених нормативними актами. За таких умов державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не може вважатися правомірною, а відтак рішення про державну реєстрацію є незаконним, тому підлягало скасуванню.

Вказав, що судом було неповно з`ясовано обставини щодо неподання необхідних документів відповідачем ТОВ «Кредитні ініціативи» для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення, що обґрунтовується таким.

Крім того, безпідставно не застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Постановою Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 травня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кареловим К.Ю. задоволено частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініної Л.М. змінено, викладено їх мотивувальну частину в редакції постанови Верховного Суду.

Постанова Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання дій протиправними, незаконними та скасування рішення державного реєстратора скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції від 26 травня 2020 року та постанову суду апеляційної інстанції від 02 грудня 2020 року Верховний Суд зазначив, що суд не з`ясував чи підпадає квартира, що є предметом спору, під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, чи використовує позивач предмет іпотеки як місце постійного проживання.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягаю частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається судом апеляційної інстанції мотивовано тим, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право власності на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято відповідачем на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судовим розглядом встановлено, що 25 квітня 2008 року між акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» (далі АБ «АвтоЗАЗбанк») та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 124 600,00 доларів США зі сплатою 14 % річних та терміном повернення до 24 квітня 2018 року.

У цей же день на забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника укладено іпотечний договір, за яким іпотекодавці ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передали в іпотеку банку належну їм на праві спільної власності квартиру АДРЕСА_2 .

За договором факторингу укладеним із Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі ПАТ «Банк Кіпру» правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк») до ТОВ «Кредитні ініціативи перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки.

16 травня 2018 року Державним реєстратором відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Калініною Л.М. здійснено реєстрацію права власності за іпотекодержателем ТОВ «Кредитні ініціативи» на квартиру АДРЕСА_2 на підставі іпотечного застереження.

Позивач вважає, що державним реєстратором безпідставно не застосовано Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору та договору іпотеки, споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 4648589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем.

Беручи до уваги вищевикладене, судова колегія доходить висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Тому висновок суду першої інстанції про те, що положення Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), є помилковим.

Судова колегія зауважує, що мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є встановлення сукупності обставин, а саме: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці; у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Таким чином, обов`язковою умовою застосування цього Закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання позичальника або майнового поручителя та відсутність у них іншого нерухомого майна.

Разом з тим ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження використання спірної квартири, що є предметом іпотеки, як місця свого постійного проживання.

Також судова колегія зауважує, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав місцем свого проживання АДРЕСА_3 , зазначена адреса міститься і у інших наданих позивачем та його представником документах.

Представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 подано клопотання про долучення доказів, в якому останній зазначає, що у спірній квартирі зареєстровані та постійно мешкають батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Доказів на підтвердження факту реєстрації або проживання позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі матеріали справи не містять.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині, що переглядається.

Треті особи за захистом свого порушеного права як співвласники іпотечного майна не зверталися.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає за необхідне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання дій протиправними, незаконними та скасування рішення державного реєстратора - змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ч. 4 ст. 376 ст. ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання дій протиправними, незаконними та скасування рішення державного реєстратора - змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова