ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
06 вересня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря Заворотного К.Я.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами
Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансової компанії Дніпрофінансгруп
та представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Братцевої Н.С.,
а також представника позивача ОСОБА_2 адвоката Павелка Сергія Михайловича,
на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2021 року та на додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до державного реєстратора виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Скороход Олени Олександрівни, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп, треті особи ОСОБА_6 , Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування запису про право власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого володіння та поновлення у державному реєстрі запису про право власності, -
В подальшому, право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки АКІБ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельтабанк», яке у свою чергу, відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», представники якого 20 квітня 2018 року без відома позивачів проникли до квартири, винесли всі речі на вулицю та змінили вхідні замки, а згодом позивачі дізнались, що 12 квітня 2018 року державним реєстратором Скороход Оленою Олександрівною зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», відчуження якої відбулось під час дії мораторію у відповідності до норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону України Про іпотеку, що передбачає неможливість примусового відчуження нерухомого майна, переданого в іпотеку, без згоди власників, у яких з цих підстав виникло право на витребування майна від ТОВ ФК Дніпрофінансгруп.
Однак, спірну квартиру останнім відчужено 03 липня 2018 року ОСОБА_6 , який, в свою чергу, відчужив 12 липня 2018 року зазначену квартиру ОСОБА_1 , від якого і просять позивачі витребувати спірну квартиру і скасувати запис державного реєстратора про його право власності, з поновленням права власності позивачів на квартиру, яка є предметом іпотеки.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2021 року позовні вимоги позивачів задоволено частково.
Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судового збору(а.с.99-107 Том ІІІ).
Також 23 грудня 2021 року Бабушкінським районним судом ухвалено додаткове рішення, яким заява представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Павелка С.М. про стягнення з відповідачів у солідарному порядку витрат на правничу допомогу в розмірі 12 500 грн. залишена без задоволення, з підстав відсутності в матеріалах справи письмових доказів сплати цих коштів ОСОБА_2 за договором про надання правової допомоги та додатковими угодами до нього, які, до того, ж укладені позивачем з адвокатом Павелко С.М., а не з адвокатським об`єднанням, до складу якого входили б як Павелко С.М., так і ОСОБА_9 , який представляв інтереси позивача в судових засіданнях.(а.с.153-157 Том ІІІ).
Не погодившись з рішенням суду від 24 листопада 2021 року, ТОВ ФК Дніпрофінансгруп та ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_10 , звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких ТОВ ФК Дніпрофінансгруп просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовних вимог в повному обсязі з підстав того, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, які мають значення для розгляду справи, судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення при розгляді, порушено норми як матеріального, так і процесуального права, а представник ОСОБА_1 посилається на добросовісність набувача права власності на спірну квартиру, незалучення до участі у справі ОСОБА_1 співвідповідачем, у звязку із тим, що зазначену квартиру вони придбали за час шлюбу, та в силу ст. 60 Сімейного кодексу України, зазначене майно належить їм, як подружжю рівними частками, що судом першої інстанції не було взято до уваги, чим порушено норми, як процесуального, так і матеріального права, що є наслідком скасування рішення суду з відмовою у задоволенні позовних вимог повністю.
Також ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу на додаткове рішення суду від 23 грудня 2021 року, в якій зазначив про помилковість висновків суду щодо підтвердження оплати послуг правової допомоги, адже підтвердженню підлягає обсяг наданих послуг та виконання таких робіт та їх вартості, незалежно від того, чи фактично сплачено стороною кошти, чи тільки має бути сплачено, посилаючись на ряд висновків Верховного Суду 2020,2021 років, також зазначено про те, що він є клієнтом адвокатського об`єднання, до складу якого входять як адвокат Павелко С.М., так і адвокат Ювко В.О., які фактично надавали послуги, як в судових засіданнях першої інстанції, так і в порядку підготовки документів у відповідності до актів прийому-передачі надання правової допомоги, вартість яких становить 12 500 грн., що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної правової оцінки, з чого просить скасувати додаткове рішення від 23 грудня 2021 року та задовольнити вимоги заяви про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у цьому розмірі.
Разом з цим, 20 червня 2022 року представником ОСОБА_1 подана заява про відшкодування судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 12 000 грн. та стягнути з позивачів на користь ОСОБА_1 зазначені кошти, пов`язані з розглядом його апеляційної скарги.
На виконання вимог ст. 360 ЦПК України, 20 червня 2022 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Ювко В.О. подав відзив на апеляційну скаргу ТОВ ФК Дніпрофінансгруп, в якому зазначає про ухвалення рішення судом першої інстанції без порушень норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що позивачем, в силу ст. ст. 77-81 ЦПК України, надано відповідні докази на підтвердження обґрунтування позовних вимог та судом вірно встановлено протиправність набуття ТОВ ФК Дніпрофінансгруп права власності на предмет іпотеки з подальшим відчуженням спірної квартири на користь третіх осіб, що є наслідком витребування від ОСОБА_1 , на підставі ст. 388 ЦК України, на користь позивачів спірної квартири.
06 липня 2022 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Ювко В.О., в порядку ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на вибуття з власності позивача ОСОБА_2 квартири, що є предметом іпотеки, поза волею позивачів, які є її власниками, а перехід права власності здійснений ТОВ ФК Дніпрофінансгруп в незаконний спосіб під час дії мораторію на таке відчуження нерухомого майна, враховуючи реєстрацію позивачів за спірною адресою з малолітніми дітьми та незаконну реєстрацію такого права власності за ТОВ ФК Дніпрофінансгруп, що потягло за собою право позивачів на пред`явлення позовної вимоги до ОСОБА_1 , як власника майна та останнього набувача права, за яким це майно зареєстровано, а в силу ст. 388 ЦК України належить до витребування на користь позивачів, до чого правильно дійшов суд першої інстанції, а тому рішення ухвалено з дотриманням матеріальних та процесуальних норм, просить залишити рішення суду від 24 листопада 2021 року без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду від 24 листопада 2021 року та додаткового рішення від 23 грудня 2021 року в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ТОВ ФК Дніпрофінансгруп та ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, апляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення суду від 23 грудня 2021 року задовольнити частково, додаткове рішення скасувати та ухвалити нове з частковим задоволенням заяви про стягнення витрат на правову допомогу, виходячи з наступних підстав.
На адресу позивачів було направлено повідомлення від 30 січня 2018 року про відступлення права вимоги за кредитним договором та вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості від 30 січня 2018 року.
На підставі вказаного договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, 17 квітня 2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40661490, на підставі якого, внесено запис № 25747512 про реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_2 за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».
На підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2018 року № 2369 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. було прийнято рішення № 41872462 від 03 липня 2018 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6
12 липня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 набув на неї право власності.
20 липня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу внесено запис № 27134413 про реєстрацію права власності на зазначену квартиру ОСОБА_11 ..
Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_2 з 06 вересня 1996 року по 15 листопада 2002 року, ОСОБА_3 з 02 березня 1984 року по 19 квітня 2018 року, ОСОБА_4 з 30 травня 1980 року по 19 квітня 2018 року та ОСОБА_12 з 02 квітня 2004 року по 19 квітня 2018 року.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив приписів ч.1, ч.1 ст. 35, ст. 37 Закону України «Про іпотеку»(в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки), з чим погоджується колегія суддів.
Також судом першої інстанції вірно відзначено, що із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).
Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
26 лютого 2020 року пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 було викладено у новій реакції, зокрема доповнено абзацом, згідно якого, протягом дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яким є нерухоме житлове майно загальною площею в межах, визначених зазначеним Законом, що виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, також подається заява, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України "Про нотаріат", крім випадків встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця.
Судом першої інстанції вірно встановлені спірні правовідносини та зазначено, що незважаючи на те, що на час реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 не було передбачено такої підстави для відмови в реєстрації права власності, як відповідність нерухомості критеріям встановленим Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не мало права на реєстрацію права власності на спірну квартиру без підтвердження того, що квартира не підпадає під дію мораторію, а відповідачами зворотнього не доведено, як і не надано таких доказів і при розгляді апеляційних скарг.
Посилання ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на п. 7 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" суд вірно вважав такими, що не спростовують доводів позивачів, оскільки вказаний пункт містить виключення щодо уступки заборгованості, а не дії мораторію.
Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті є споживчим, а спірна квартира використовувалась позивачами, як єдине житло, отже, предмет іпотеки не міг бути примусово стягнутий іпотекодержателем на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2021 року по справі № 644/3116/18, які в силу вимог ст. 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Колегія суддів також погоджується і з тим, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст.3 Закону України № 1952-IV від 1 липня 2004 року).
Частиною 3 ст. 26 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції чинній на час звернення до суду було передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Оскільки редакцією закону, чинною на час звернення до суду було передбачено захист прав, зокрема, шляхом скасування записів, то вимоги позивачів підлягають, в цій частині задоволенню.
Відмова у задоволенні позову, лише на тій підставі, що відбулись зміни у законодавстві, не відповідатиме принципам цивільного судочинства, при цьому судом першої інстанції вірно зазначено, що такий спосіб захисту як поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно попередніх записів, не передбачений положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з цим погоджується і колегія суддів та не приймає з таких підстав і доводи апеляційної скарги ТОВ ФК Дніпрофінансгруп.
Розв`язуючи позовної вимоги про витребування спірної квартири від ОСОБА_1 , суд, із застосування норм ст. 387,388 ЦК України, вірно зазначив, що ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.
Так, віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 , однак, всупереч дії мораторію відбувся фактичний перехід до іпотекодержателя (ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») права власності на предмет іпотеки без згоди власників майна в порушення зазначених вище норм Закону, що свідчить про те, що квартира вибула з власності позивачів не з їхньої волі, і їх права підлягають захисту, шляхом витребування спірної квартири від ОСОБА_1 .
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Також відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) визначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Колегія суддів доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 до уваги не приймає та зазначає, що за змістом частин третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.
Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.
Тобто, у разі витребування майна від добросовісного набувача його права та інтереси підлягають захисту у порядку, передбаченому частинами третьою-четвертою статті 390 ЦК України.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що квартира АДРЕСА_2 є власністю позивачів, які свою згоду на передачу її у власність іншим особам не надавали, а відповідач ТОВ ФК Дніпрофінансгруп набув спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, у власність під час дії мораторію на таке відчуження без згоди позивачів, як власників спірної квартири, у зв`язку з чим ТОВ ФК Дніпрофінансгруп не мало права відчужувати спірне майно на користь ОСОБА_6 , а він відповідно не мав права відчужувати відповідачу ОСОБА_1 , а тому спірне нерухоме майно вибуло з власності позивачів поза їх волею і їх порушене право власності підлягає захисту шляхом витребування цього майна від ОСОБА_1 , як крайнього набувача майна, зі скасування державної реєстрації такого права власності.
Розглядаючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Павелко С.М., колегія суддів приходить до висновку, що доводи, викладені у скарзі належить прийняти до уваги та зазначити, що судом першої інстанції вірно встановлено факти надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_13 . ОСОБА_2 у відповідності до ордеру, з яким у останнього 27 липня 2018 року укладений договір про надання правової допомоги, додаткові угоди №1,№2, предметом яких є надання ОСОБА_2 правової допомоги з правовідносин, які виникли між сторонами та визначенням вартості таких послуг, по виконанню яких сторонами підписані акти приймання-передачі наданої правової допомоги, однак суд дійшов не вірного висновку у відмові у задоволенні заяви сторони позивача ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів вартості послуг з надання правової допомоги, з підстав відсутності фактичної оплати ОСОБА_2 вартості цих послуг, що не відповідає позиції КЦС ВС, викладеній у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/16 та постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18.
Колегія суддів вважає доведеним, у відповідності до положень ст.ст.133-137 ЦПК України, надання послуг ОСОБА_2 адвокатом Павелко С.М. в суді першої інстанції, їх перелік, вартість, що підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи та факт наявності яких встановив суд першої інстанції у додатковому рішенні, та враховуючи результат розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідачів ТОВ ФК Дніпрофінансгруп та державного реєстратора виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Скороход Олени Олександрівни, як осіб, які порушили майнові права позивачів, судових витрат на правову допомогу по 6 250 грн. з кожного, відмовивши у стягнення цих коштів з відповідача ОСОБА_1 , який у справі є добросовісним набувачем, та відмовивши у солідарному стягнення загальної суми 12 000 грн. з підстав відсутності зобов`язальних правовідносин між цими сторонами у грошовому зобов`язанні, що передбачає, в силу ст. 543 ЦК України, солідарний порядок стягнення коштів.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення суду від 24 листопада 2021 року колегією суддів не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ТОВ ФК Дніпрофінансгруп та ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду від 24 листопада 2021 року без змін у задоволеній його частині.
При цьому колегія суддів встановила порушення норм процесуального права при ухваленні судом першої інстанції додаткового рішення від 23 грудня 2021 року, що, в силу ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового про задоволення вимог сторони позивача ОСОБА_2 повністю.
Розглядаючи заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 про стягнення судових витрат у вигляді вартості надання послуг правової допомоги у розмірі 12 000 грн., колегія суддів приходить до висновку, враховуючи результат розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка залишена колегія суддів без задоволення, в силу п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, що такі витрати апелянта належить віднести на його рахунок.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансової компанії Дніпрофінансгруп та представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Братцевої Н.С. на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2021 року залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2021 року в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката Павелка Сергія Михайловича на додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2021 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2021 року скасувати.

Стягнути з державного реєстратора виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Скороход Олени Олександрівни (, місцезнаходження: 52520, Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт. Іларіонове, вул.Робоча, б.19) та Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп (, місцезнаходження: 49089, м. Дніпро, вул.Автотранспортна, 2, оф.205) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 ), витрати на правничу допомогу по 6 250 грн. з кожного.

В іншій частині відмовити.

В задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Братцевої Н.С. про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров