Справа № 2-434/01 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/4547/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянувши у м.Львові в прорядку спрощеного провадження у відсутності учасників справи цивільну справу № 2-434/01 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 14 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 10 грудня 1999 року ,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просить скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10 грудня 1999 року у справі №2-434/01 щодо заборони відчуження та інші дії на зміну власника квартири АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що Залізничним районним судом м. Львова з 1998 по 2001 роки розглядалася справа №2-434/01 за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення суду від 12.01.1993 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права на частину паєнагромадження та визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 28.11.1991 року ОСОБА_5 недійсним. Під час розгляду справи судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, згідно якої заборонено відчуження та інші дії на зміну власника вказаної квартири. Питання про скасування заходів забезпечення позову судом вирішено не було. Його мати, ОСОБА_5 , яка була власником квартири, щодо якої вживались заходи забезпечення позову померла та на даний час він є її єдиним спадкоємцем, відтак вважає, що до нього перейшли усі права померлої ОСОБА_5 , в тому числі і право звернення до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову в межах цивільної справи, стороною якої була ОСОБА_5 . Просить відновити матеріали судової справи № 2-434/01 та скасувати заходи забезпечення позову.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 14 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду є незаконною,необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального та матеріального права. Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви, суд позбавив його права на справедливий суд, неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для вирішення заяви.

Звертає увагу, що із змісту ухвали Залізничного районного суду м.Львова від 01.02.2001 року встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18 січня 1993 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права на частину паєнагромадження , та визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 28.11.21991 року ОСОБА_5 (його матері) недійсним відмовлено. Цією ж ухвалою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 січня 1993 року за нововиявленими обставинами. В межах розгляду заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 10 грудня 1999 року заборонено відчуження чи інші дії на зміну власника квартири АДРЕСА_1 . Наявність зазначеної ухвали позбавляє заявника можливості оформити свої спадкові права після смерті ОСОБА_5 , що змусило його звернутися до суду за заявою про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 10 грудня 1999 року. Звертає увагу, що суд першої інстанції не вирішив заяву повністю, зокрема в частині залучення його як правонаступника ОСОБА_5 та відновлення матеріалів судової справи№2-434/01. Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви з підстав того, що заявник не є учасником справи, суд не застосував вимог ст.158 ЦПК України, якою передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи та на вимоги ст.489 ЦПК України, якою передбачено, що втрачене судове провадження може бути відновлено за ініціативою суду. Просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоч належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (долучено до матеріалів справи).

Відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За правилами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до частин 1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено такі обставини.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18 січня 1993 року у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права на частину паєнагромадження , визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 28 листопада 1991 року ОСОБА_5 недійсним відмовлено.

06 липня 1998 року ОСОБА_3 звернулась з заявою про перегляд рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 січня 1993 року за нововиявленими обставинами.

10 грудня 1999 року Залізничим районним судом м.Львова постановлено ухвалу, якою заборонено відчуження чи інші дії на зміну власника квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки N 113/02-14 від 16.09.2021 року, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сосновською О.Я. заведено спадкову справу N 27/2019 після смерті ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкодавиця постійно до дня своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Спадкоємцем за законом є її син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який у строк встановлений ст.1270 ЦК України подав зяаву про прийняття спадщини.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 10 грудня 1999 року, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не був стороною чи третьою особою у справі, відтак у нього відсутні правові підстави для звернення до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову в межах справи учасником якої він не був. Крім цього, суд зазначив, що заявником не надано жодних доказів,які підтверджують заборону відчуження квартири, або відмову нотаріуса у зв`язку із накладеною забороною у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Положеннями частин 1,2 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Зазначені норми процесуального закону є чинними на час подачі заяви про скасування заходів забезпечення позову та відповідно до вимог ст.3 ЦПК України правильно враховані судом першої інстанції.

Аналіз вказаних процесуальних норм свідчить про те, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані лише за мотивованим клопотанням учасника справи, яким заявник не був.

Посилання заявника на те, що суд першої інстанції може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи, суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованим та безпідставним, оскільки таке право має суд, який ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи заборона була накладена в результаті заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами згідно з чинним на той час процесуальним законодавством, однак будь-яких доказів про те, що ухвала була виконана і що заборона існує в даний час заявником не надано.

Жодних доказів про наявність заборони та про неможливість у зв`язку з цією забороною оформити спадкові права заявником не надано, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви.

Щодо посилання апелянта на право суду з власної ініціативи відновити втрачене судове провадження на підставі ст. 489 ЦПК України, апеляційний суд звертає увагу, що таку можливість суд має в разі необхідності вчинення процесуальних дій, пов`язаних з таким провадженням в тому числі скасування заходів забезпечення позову, які було застосовано в межах втраченого провадження, однак коли заява про вчинення процесуальної дії подана учасником справи.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не був учасником справи під час розгляду якої була накладена заборона, а відтак не має права на подання заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції правомірно не ініціював питання відновлення втраченого судового провадження .

Посилання заявника на незалучення до участі у справі як правонаступника, також не приймається до уваги, оскільки заявником не надано доказів того, що ОСОБА_1 була учасником цієї справи.

З процесуальних документів, які містяться у матеріалах даної справи не вбачається, що ОСОБА_1 була відповідачем чи третьої особою у справі.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування у суду немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 березня 2022 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк