Справа 556/218/21
Номер провадження 2/556/179/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.09.2022 року. Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Котик Л.О.,

при секретарі - Соловей Г.С.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Бурми О.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Крестинської Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, відшкодування збитків заподіяних майну фізичної особи,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, відшкодування збитків заподіяних майну фізичної особи.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в 2018 році він підшукував приміщення в смт Володимирець, для користування, щоб відкрити у ньому кафетерій.

Приблизно в грудні 2018 - січні 2019 року до ОСОБА_1 , через його брата ОСОБА_3 , звернулась ОСОБА_2 із пропозицією передати йому у користування частину приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: дві кімнати площею 9 та 10 кв. м.

В свою чергу, Позивач з`ясовував технічний стан приміщення та наявність права на

його передачу в користування у Відповідачки, на що ОСОБА_2 вказала, що будь-яких

обмежень чи заборон для цього у неї немає і, що перед тим, як використовувати

приміщення, у ньому необхідно зробити ремонт.

Як з`ясувалось пізніше, 16 липня 2018 року ОСОБА_4 отримала в користування, на підставі укладеного Договору оренди державного майна №1619-2018 від 16.07.2018, нерухоме майно: будівлю 1ДН, площею 86,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Письмового договору оренди приміщення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено, тільки усна домовленість. Відповідачка пояснила, що у разі укладення письмового договору оренди, орендну плату за користування приміщенням потрібно буде платити їй на розрахунковий рахунок, а це становитиме для неї додаткові витрати.

Сторони домовились, що ОСОБА_1 , за власні кошти, виконає ремонтні роботи у даному приміщенні, буде оплачувати комунальні послуги, а також орендну плату в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з моменту функціонування кафетерію.

Вартість ремонтних робіт поверненню не підлягала, так як Позивач і Відповідач

домовились про те, що ОСОБА_1 буде використовувати дане приміщення упродовж всього терміну користування будівлею ОСОБА_2 . В іншому разі, тобто у разі завершення користування приміщенням раніше такого терміну, вартість ремонтних робіт повинна була бути відшкодована Відповідачем.

Таким чином, домовившись про всі істотні умови використання позивачем частини

приміщення, що перебуває у користуванні відповідача, ОСОБА_2 в середині лютого 2019 року передала ОСОБА_1 ключі від даного приміщення та допустила до проведення ремонтних робіт у ньому, а тому позивач на початку березня 2019 року розпочав у ньому ремонт, за власні кошти та за допомогою знайомих на підставі усних угод.

Зазначені ремонтні роботи проводились з березня 2019 року до кінця травня 2019 року. Загальна сума витрачених коштів на проведення ремонту у даному приміщенні

становила 65 180 (шістдесят п`ять тисяч сто вісімдесят) гривень 00 копійок.

В період часу, коли проводились ремонтні роботи, за домовленістю ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , орендна плата ОСОБА_1 не сплачувалась, а ним повинні були сплачуватись лише комунальні послуги, зокрема вартість використаної електроенергії, що і робилось Позивачем від імені Відповідача.

Після проведення ремонтних робіт, ОСОБА_1 , попередньо домовившись із

жителькою смт. Володимирець ОСОБА_5 , залучив її до роботи у кафетерії, яка з цією

метою зареєструвалась приватним підприємцем та одночасно була продавцем.

Кафетерій розпочав своє функціонування на початку червня 2019 року та нормально працював до лютого 2020 року.

В цей же період часу, ОСОБА_1 сплачував ОСОБА_2 орендну плату готівкою в розмірі 2000 грн. щомісячно, а також комунальні послуги, згідно рахунків на оплату.

Будь-яких претензій з боку ОСОБА_2 з приводу використання приміщення,

повноти та своєчасності сплати орендної плати та комунальних послуг, не було.

Приблизно на початку січня 2020 року, тобто через 9 місяців вільного

користування приміщенням, Відповідач з невідомих причин вказала Позивачу на те, що спірне приміщення він займає самовільно та вимагала його звільнити, на що останній не погодився, оскільки вони усно домовились про оренду ним цього приміщення.

В цей же час, Позивач повідомив Відповідачу, що на ремонт у приміщенні він

витратив близько 70 тис. грн., які у разі звільнення ним приміщення, вона повинна йому

відшкодувати. Відповідач категорично відмовилась від цього та натомість звернулась у

правоохоронні органи з приводу самовільного зайняття Позивачем даного приміщення.

За результатами перевірки працівниками Володимирецького ВП Вараського ВП ГУНП в Рівненській області встановлено, що з даного приводу ОСОБА_2 до правоохоронних органів зверталась тричі: 25.01.2020, 25.02.2020, 28.02.2020. В ході розгляду даних звернень встановлений факт передачі чистини приміщення (двох кімнат) в суборенду, про що було домовлено в усній формі, що підтверджується поясненнями ОСОБА_2 та суборендаря.

У зв`язку із тим, що будь-яких порушень з боку Позивача працівниками поліції

встановлено не було, кримінальні провадження у ЄРДР не реєструвались, досудове

розслідування не проводилось.

Позивач неодноразово намагався домовитись та дійти якогось компромісу із

Відповідачем з приводу використання даного приміщення або ж відшкодування йому

витрачених коштів, однак остання категорично відмовляла йому.

У подальшому Позивач дізнався про те, що Відповідачка має намір відкрити у спірному приміщенні, ремонт у якому зроблений за його грошові кошти, також кафетерій, який, до того ж, на той час функціонував.

У зв`язку із цим, 14.08.2020, позивач також звернувся до правоохоронних органів, так як зрозумів, що Відповідач шляхом обману фактично заволоділа майном, яке належить йому, а саме грошовими коштами, що витрачені ним на виконання ремонту у даному приміщенні.

Повідомлення Позивача про вчинене кримінальне правопорушення 14.08.2020 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань та на даний час працівниками Володимирецького ВП Вараського ВП ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України.

В ході проведення досудового розслідування кримінального провадження ОСОБА_6 дізнався, що ОСОБА_7 , у відповідності до вимог пункту 2.2. Договору оренди державного майна №1619-2018 від 16.07.2018, забороняється приватизація орендованого майна, передача його в суборенду, перехід права власності на орендоване майно третім особам.

Беручи до уваги те, що між Позивачем та Відповідачем було досягнуто згоди з усіх

істотних умов даної угоди та ним вони виконані в повному обсязі, незважаючи на не

дотримання письмової форми договору оренди, керуючись вказаними вище нормами ЦК та

ГК України, зазначений договір, на думку Позивача, є укладеним.

Разом з тим, зважаючи на те, що ОСОБА_2 , згідно пункту 2.2. Договору оренди

державного майна №1619-2018 від 16.07.2018, заборонено передавати дане майно в суборенду та Відповідач не інформувала про це Позивача, вказаний договір укладений без належної цивільної правоздатності у Відповідача та шляхом обману Позивача, а тому, на підставі вказаних положень ЦК України, повинен бути визнаний недійним в судовому порядку.

Таким чином, Позивач вважає, що Відповідач, достовірно знаючи про те, що вона не мала права на передачу даного майна в суборенду, ввела його в оману з метою виконання ним ремонтних робіт у спірному приміщенні та подальшого використання даного приміщення у власних цілях, а саме для організації діяльності кафетерію.

Враховуючи те, що правочин укладений Відповідачем шляхом обману, стягненню з неї підлягає також сума заподіяних збитків в подвійному розмірі, а саме 65 180 + 65 180 = 130 360 (сто тридцять тисяч триста шістдесят) гривень 00 копійок.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просить визнати недійсним правочин - договір суборенди приміщення кількістю дві кімнати в будівлі по АДРЕСА_1 , що фактично укладений у лютому 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 130 360 (сто тридцять тисяч триста шістдесят) гривень 00 копійок, заподіяні укладенням недійсного правочину, шляхом введення Позивача в оману.

Вказаний позов надійшов до суду 04 лютого 2021 року.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження.

09.03.2021 від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, просить в позові відмовити повністю, з наступних підстав.

Не може бути визнаний недійсним неукладений договір, а позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів, що договір є укладеним.

Спірний договір суборенди не є укладеним, оскільки відсутні умови для його укладення, а саме, доказами не підтверджується досягнення сторонами згоди за всіма умовами договору, не підтверджується наявність оферти та акцепту.

Згідно із законом, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абзац 2 ч.І статті 218 Цивільного кодексу України).

Оскільки для укладення договору суборенди державного майна відповідно до актів цивільного законодавства необхідно вчинити інші дії, а саме дії, передбачені Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 червня 2020 року № 483 щодо погодження суборенди, надсилання примірника договору суборенди а також інформацію про суборендаря орендодавцю та його оприлюднення, то договір суборенди може вважатися укладеним лише після вчинення цих всіх дій.

Так, згідно із статтею 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено порядок передачі державного майна в суборенду. А саме, орендар має право за письмовою згодою орендодавця з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, передати в суборенду державне та комунальне майно, за виключенням майна, отриманого таким орендарем без проведення аукціону (конкурсу), та якщо інше не передбачено договорами оренди, укладеними до моменту набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п.3); інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (п.4).

Оскільки позивач стверджує, що орендна плата нібито була встановлена у розмірі 2000 грн., отже, щонайменше за двома підставами, визначеними ст.208 Цивільного кодексу правочин мав вчинятись у письмовій формі, а саме, по сумі угоди та у зв`язку із встановленням законодавством письмової форми даного виду договору.

Також позивачем не надано доказів про наявність факту омани. Матеріалами справи не підтверджується жодних правових чи інших відносин між позивачем та відповідачем, не кажучи вже про факт «обману». Сама по собі заява позивача в поліцію про факт обману із закриттям відповідного кримінального провадження не може свідчити про доведеність такого факту. Подані до позову докази не свідчать про наявність волі та відповідних дій ОСОБА_8 щодо передачі майна позивачу ОСОБА_1 , натомість є відповідні заяви ОСОБА_2 до органів поліції про самовільне захоплення частини орендованого нею майна ОСОБА_9 .

Щодо позовної вимоги про повернення майна на підставі ст.ст.1212, 1213 ЦК України відповідач зазначає, шо посилаючись у позові на вказані статті позивач в прохальній частині просить визнати договір суборенди недійсним та стягнути збитки, завдані недійсним правочином, тобто просить застосувати п.1 ч. 3 статті 1212 ЦК, а саме, повернення виконаного за недійсним правочином.

Як вже зазначалося, стаття 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначає, що до договору суборенди застосовуються положення договору оренди, встановлені цим Законом, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті.

У свою чергу стаття 21 вказаного Закону визначає, що орендар державного або комунального майна має право за письмовою згодою балансоутримувача майна за рахунок власних коштів здійснювати поточний га/або капітальний ремонт орендованого майна.

Вартість невід`ємних поліпшень орендованого майна, зроблених орендарем без згоди уповноваженого органу, визначеного статтею 21 цього Закону, компенсації не підлягає, такі поліпшення є, відповідно, державною або комунальною власністю.

Виходячи із вищенаведеного, так як позивач вважає укладеним договір

суборенди, то згідно закону на нього мали поширюватися всі положення договору оренди, відтак будь-які поліпшення орендованого майна повинні проводитись ним за узгодженням з уповноваженим органом, а у випадку відсутності такого узгодження він втрачає право на відшкодування своїх витрат на невід`ємні поліпшення, власником поліпшень стає держава.

Отже, навіть при доведеності факту, що саме позивач здійснив невід`ємні поліпшення спірного майна, що ОСОБА_2 заперечує, набувачем таких поліпшень не стає відповідач, в той час, як статті 1212 та 1213 ЦК України регулюють саме порядок повернення безпідставно набутого майна.

На підставі вищенаведеного просять в позові відмовити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги і надав пояснення в межах пред`явленого позову. Договір вважається укладеним так як було досягнуто домовленості з усіх умов. Домовилися, що позивач сплачує орендну плату, за електроенергію і зробить ремонт. Вартість ремонту - 65 000 гривень.

З початку червня 2019 року до лютого 2020 року кафетерій працював.

Жодних порушень з боку позивача працівниками поліції встановлено не було.

Позивач ОСОБА_1 надав суду аналогічні покази, ствердив, що з ОСОБА_2 домовлявся його брат - ОСОБА_3 .. Була усна домовленість, що буде зроблений ремонт, орендна плата - 2000 грн і оплата за світло.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала. Вважає позов не обґрунтованим і безпідставним. Не може бути визнаний недійсним не укладений договір.

Згідно ст.208 ЦК України, договір повинен бути укладений у письмовій формі. Згідно закону, факт вчинення правочину має доводитися письмовими доказами, а не ґрунтуватися на показах свідків (ч.1 ст.218 ЦК України).

Відповідно свідчення свідків не є належними доказами. З квитанцій за електроенергію, орендну плату, не зрозуміло за який об`єкт проводилась оплата. Закон України «Про оренду державного та комунального майна» передбачає ряд умов для вчинення договору суборенди, які не були дотримані. Законодавець чітко описує норми, які регламентують передачу майна в оренду, суборенду.

Позивач не довів своє право на позов, що його права були порушені.

Що стосується вимоги позивача про повернення майна на підставі ст.ст.1212, 1213 ЦК України, вартість невід`ємних поліпшень орендованого майна, зроблених орендарем без згоди уповноваженого органу - балансоутримувача майна, компенсації не підлягає.

Крім того, ОСОБА_2 позивача ніколи не бачила, знає його брата - ОСОБА_10 .

Дані факти підтвердила в судовому засіданні і відповідачка ОСОБА_2 .. Спірне приміщення вона взяла в оренду, потім хотіла викупити.

Ні з ким ніякого договору суборенди не заключала. Знала ОСОБА_10 , він допомагав з ремонтом приміщення, платив від її імені за світло.

Позивача взагалі не знала, ніяких домовленостей з ним не було.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що ОСОБА_2 найняла його зробити опалення в своїй половині приміщення, що по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 - у своїй ремонт. Відповідачка говорила, що другу половину приміщення здала в оренду. Ремонт робив влітку 2019 року, ОСОБА_1 заплатив за роботу.

Свідок ОСОБА_3 ствердив, що позивач - це його рідний брат. У січні 2019 року ОСОБА_2 взяла в оренду приміщення по АДРЕСА_1 . Пізніше шукала людей, щоб половину приміщення здати в суборенду. Він і сказав брату про це приміщення.

Знав, що приміщення належить Управлінню поліції в Рівненській області.

З братом у ОСОБА_2 була домовленість про суборенду двох кімнат.

ОСОБА_1 проводив там ремонтні роботи, в них з відповідачкою була усна домовленість про орендну плату - 2000 гривень, комунальні послуги.

Квитанції за світло приходили на ім`я ОСОБА_2 , а брат оплачував.

Про умови оренди дізнався від ОСОБА_1 .

З приводу чого між сторонами виник конфлікт, йому не відомо.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 липня 2018 року ОСОБА_2 отримала в користування, на підставі укладеного Договору оренди державного майна №1619-2018 нерухоме майно: будівлю 1ДН, площею 86,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі Акту прийому - передачі нерухомого майна від 16 липня 2018 року, регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, в особі начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, передало ОСОБА_2 в строкове платне користування державне нерухоме майно: будівлю 1ДН, площею 86,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно розрахунку орендної плати за державне нерухоме майно - будівлю 1ДН, площею 86,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на балансі Кузнецовського МВ (з обслуговування м. Кузнецовськ та Володимирецького району) УМВС України в Рівненській області, Висновку про вартість майна, який затверджено наказом №284 від 15.06.2018, вартість об`єкта оренди за незалежною оцінкою станом на 30.04.2018 усього об`єкта становить - 233700 грн., орендна плата за перший (базовий) місяць оренди без ПДВ за червень 2018 року- 3505,50 грн..

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України , а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року по справі №145/2047/16-ц, вважає за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним.

Згідно п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із ст.ст.210,640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо такий правочин підлягає такій реєстрації.

Як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Сукду від 16.06.2020, справа №145/2047/16-ц, існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування пункту 6 статті 3 ЦК України та доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у спорах про недійсність договору для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. У праві України зазначена доктрина проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (див. постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14). Відповідно до ч.2 ст.205 УК України, правочин, для якого законом не встановлена обов"язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Так, судом встановлено, що спірний договір суборенди не є укладеним, оскільки відсутні умови для його укладення, а саме, доказами не підтверджується досягнення сторонами згоди за всіма умовами договору, не підтверджується наявність оферти та акцепту.

З долучених до матеріалів справи квитанцій, чеків на придбання будматеріалів не вбачається, кому видані та чи дійсно витрачені дані матеріали на ремонт спірного приміщення.

Відповідно до долучених до позовної заяви квитанцій про сплату комунальних послуг, платником послуг за електроенергію є ОСОБА_2 . З даних квитанцій не вбачається, що хтось інший був платником, не видно, за який об`єкт сплачено комунальні послуги, а є лише одна адреса - АДРЕСА_2 , що не має відношення до адреси спірного приміщення.

Також в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 , яка зареєстрована у відділі поліції 24.01.2020, реєстрація телеграми ОСОБА_2 від 25.01.2020, довідки про результати розгляду заяви ОСОБА_2 , по факту спору щодо використання орендованого нею майна в АДРЕСА_1 СО№348 від 25.01.2020, ЄО №705 від 25.02.2020, ЄО №764 від 28.02.2020, письмові повідомлення Володимирецького ВП Вараського ВП ГУНП в Рівненській області від 07.02.2020, 02.03.2020, 03.03.2020, пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до правоохоронних органів. В ході розгляду даних звернень було встановлено відсутність в діях ОСОБА_12 , ознак кримінального чи адміністративного правопорушення. В даному випадку наявні цивільно-правові відносини. Рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

14.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів із заявою, де зазначено, що ОСОБА_2 , шляхом обману та зловживанням довірою, достовірно знаючи про заборону передачі орендованого приміщення в суборенду, ввела ОСОБА_1 в оману, з метою заволодіння його грошовими коштами, які він використав для проведення ремонту у частині даного приміщення. Відомості по вище вказаному факту занесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000036, що підтверджується Витягом з ЄРДР від 14.08.2020

Згідно із законом, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абзац 2 ч.1 статті 218 Цивільного кодексу України).

Щодо моменту вчинення спірного правочину, то в даному випадку моментом з якого правочин слід вважати вчиненим, є момент опублікування договору суборенди державного майна на відповідному сайті, як завершальний етап укладення відповідного виду договору.

Момент укладення договору визначається статтею 640 Цивільного Кодексу України.

Так, за загальним правилом, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Оскільки для укладення договору суборенди державного майна відповідно до актів цивільного законодавства необхідно вчинити інші дії, а саме дії, передбачені Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 червня 2020 року № 483 щодо погодження суборенди, надсилання примірника договору суборенди а також інформацію про суборендаря орендодавцю та його оприлюднення, то договір суборенди може вважатися укладеним лише після вчинення цих всіх дій.

Згідно ст. 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендар має право за письмовою згодою орендодавця з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, передати в суборенду державне та комунальне майно, за виключенням майна, отриманого таким орендарем без проведення аукціону (конкурсу), та якщо інше не передбачено договорами оренди, укладеними до моменту набрання чинності цим Законом.

До договору суборенди застосовуються положення договору оренди, встановлені цим Законом, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті.

Договори суборенди, укладені відповідно до цієї статті, оприлюднюються протягом п`яти робочих днів з дати їх укладення згідно з Порядком передачі майна в оренду.

Пунктом 170 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 червня 2020 року № 483 передбачає, що наявність згоди на суборенду обов`язково зазначається в оголошенні про передачу майна в оренду та договорі оренди.

Орендар, який отримав майно в оренду на такому аукціоні, вважається таким, що отримав письмову згоду орендодавця на суборенду. Такий орендар протягом трьох робочих днів з моменту укладення договору суборенди зобов`язаний подати орендодавцю один примірник договору суборенди та інформацію про суборендаря в обсязі, визначеному частиною третьою статті 13 Закону, крім документа, що підтверджує сплату реєстраційного внеску, та документа, що підтверджує сплату гарантійного внеску на рахунок оператора електронного майданчика.

Орендодавець протягом п`яти робочих днів з дати його отримання перевіряє інформацію про суборендаря на відповідність вимогам Закону та оприлюднює договір суборенди в електронній торговій системі.

Із вищеназваних норм вбачається і обов`язковість письмової форми договору суборенди державного майна, яка також випливає не тільки із цих спеціальних норм, а і з загальних норм також.

Так, згідно із статтею 208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (п.З); інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (п.4).

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

В Цивільному кодексі України визначені дві обов`язкові умови для укладення будь- якого договору оренди нерухомості фізичною особою на території України (ст. 793): по-перше, договір оренди будівлі або її частини, іншої капітальної споруди укладається виключно у письмовій формі. Будь-яка інша форма укладення договору веде до того, що договір визнається недійсним; по-друге, у випадку, коли договір оренди (найму) такої нерухомості укладається настрок більше трьох років, то його обов`язково повинен завірити нотаріус та внести до спеціального реєстру майна, що перебуває в оренді.

Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. ( ч.1 ст.797 ЦК УКраїни)

Також позивач у позовній заяві зазначає, що договір укладено шляхом обману. У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

При зверненні із позовом ОСОБА_1 вказував на те, що оспорюваний договір був складений під впливом обману (стаття 230 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі N 643/17966/14-ц (провадження N 14-203цс19) зазначено: "стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі N 3-11гс14 зроблено висновок, що "обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю".

За змістом ст.ст. 76-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Висновки позивача про укладення оспорюваного правочину під впливом обману ґрунтуються виключно на його показаннях та свідків.

Однак показання свідка, у розумінні статті 218 ЦК України не є належним доказом щодо виконання умов правочину, в тому числі і щодо укладення договору суборенди.

При цьому, сам ОСОБА_1 в судовому засіданні ствердив, що з відповідачкою домовлявся його брат - ОСОБА_3 .

Статтею 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що до договору суборенди застосовуються положення договору оренди, встановлені цим Законом, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті.

У статті 21 вказаного Закону зазначено, що орендар державного або комунального майна має право за письмовою згодою балансоутримувача майна за рахунок власних коштів здійснювати поточний та/або капітальний ремонт орендованого майна. Якщо орендар за рахунок власних коштів здійснив невід`ємні поліпшення орендованого майна за згодою уповноваженого органу, визначеного статтею 21 цього Закону, орендар має право на відшкодування своїх витрат у межах збільшення в результаті цих поліпшень вартості орендованого майна згідно з Порядком передачі майна в оренду, якщо інше не визначено договором оренди.

Виходячи з вище наведеного, будь - які поліпшення орендованого майна мали б проводитись позивачем за узгодженням з уповноваженим органом, а у випадку відсутності такого узгодження він втрачає право на відшкодування своїх витрат на невід`ємні поліпшення.

Таким чином, з огляду на те, що позивачем не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача та їх істотність суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, то судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідачів.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 11, 205, 208, 218, 230,627, 759, 797 ЦК України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.ст. 12,13, 76-81,141,263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, відшкодування збитків заподіяних майну фізичної особи, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення проголошено 23 вересня 2022 року.

Суддя: Котик Л.О.

Учасники процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2