Справа № 438/1299/21
Провадження № 2/438/80/2022
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(з а о ч н е)

20 вересня 2022 року Бориславський міський суд Львівської області

у складі: головуючого судді Слиша А.Т.

за участю секретаря судового засідання Гадубяк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в :

представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Решота В.В. звернувся до суду з позовом в інтересах позивача, заявою від 08 липня 2022 року зменшив позовні вимоги, зокрема, просить суд ухвалити рішення яким усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03) шляхом примусового виселення ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) без надання іншого житлового приміщення. Судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позову посилається на те, що 24 вересня 2011 року між ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_2 (Відповідач) укладено шлюб, який розірвано рішенням Бориславського міського суду у справі № 438/1590/2011 у лютому 2021 року. Крім того, близько трьох років до прийняття рішення суду у справі № 438/1590/20 Позивач та Відповідач проживали окремо, у зв`язку з чим шлюбні відносини між ними існували лише формально. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.04.2016, Позивачем було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03). Разом із правом власності на даний будинок до Позивача перейшло право користування земельною ділянкою (кадастровий номер: :13:029:0014). Незважаючи на те, що власником цього житлового будинку є Позивач, у ньому після розлучення продовжує проживати відповідач із своєю співмешканкою. Згоди на проживання у даному житловому будинку цивільної дружини Відповідача Позивач не надавала. Крім того, Відповідач і його співмешканка систематично створюють перешкоди Позивачці у користуванні вказаним житловим будинком, чим порушують права Позивача, як власника. Відповідач із цивільною дружиною систематично ухиляються від виплати комунальних платежів за спожиті ними послуги протягом їх проживання у будинку Позивача, що покладає на Позивача додатковий матеріальний тягар. Ці доводи підтверджуються судовим наказом Бориславського міського суду Львівської області від 06 листопада 2020 року у справі №438/1267/20, в якому суд зобов`язав стягнути з Позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» 2294,76 грн заборгованості за спожиту електричну енергію та 210,20 грн судового збору. Позивач, у свою чергу, у зазначеному житловому будинку не проживає. У зв`язку із наведеним вважає, що Відповідач проживає у вказаному будинку без жодних правових підстав, порушує майнові право власності Позивача на даний об`єкт нерухомості, зокрема, обмежує можливість у користуванні ним.

Ухвалою судді Бориславського міського суду від 09.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Решота В.В. не прибули. Адвокат Решота В.В. направив до суду заяву, у якій просить розглянути справу без його та позивача участі, позов просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Крім цього подав заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, зокрема, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат просить стягнути з відповідача 2000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання не прибув, про дату, час та місце судових засідань був повідомлений належним чином (на підставі п.4 ч. 8, ч.11 ст. 128 ЦПК України). Причин своєї неявки відповідач не повідомив, правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву не скористався.

Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.04.2016, позивачем ОСОБА_1 придбано житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03). Разом із правом власності на даний будинок, до Позивача перейшло право користування земельною ділянкою (кадастровий номер: :13:029:0014). Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Бориславського міськрайонного нотаріального округу Львівської області Фірманом Б.І. (а.с.12-16).

Право власності позивача на згаданий житловий будинок підтверджується також інформаційною довідкою № 267556567 від 26.07.2021, де вказано, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , належить позивачеві ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.17).

З 24 вересня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області у справі № 438/1590/2011 від 11 лютого 2021 року (а.с.10).

Як стверджує позивач, незважаючи на те, що власником вищевказаного житлового будинку є позивач ОСОБА_1 , у ньому після розлучення продовжує проживати відповідач ОСОБА_2 із своєю співмешканкою. Згоди на проживання у даному житловому будинку цивільної дружини відповідача позивач не надавала. Крім того, відповідач і його співмешканка систематично створюють перешкоди позивачці у користуванні вказаним житловим будинком, чим порушують права позивача, як власника. Відповідач із цивільною дружиною систематично ухиляються від виплати комунальних платежів за спожиті ними послуги протягом їх проживання у будинку позивача, що покладає на позивача додатковий матеріальний тягар. Ці доводи підтверджуються судовим наказом Бориславського міського суду Львівської області від 06 листопада 2020 року у справі №438/1267/20.

Зокрема, з копії вказаного судового наказу вбачається, що суд зобов`язав стягнути з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» 2294,76 грн заборгованості за спожиту електричну енергію та 210,20 грн судового збору.

Позивач сплатила борг за спожиту за цією адресою електроенергію, що підтверджується копією квитанції № 93 від 10 лютого 2021 року.

Позивач ОСОБА_1 у зазначеному житловому будинку не проживає, що підтверджується копією Акту проживання не за місцем реєстрації № 57 від 12.04.2021, складеного ОСББ «Коцюбинське-Рівне».

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Оскільки власником будинку за адресою АДРЕСА_4 є позивач ОСОБА_1 , то відповідно проживання відповідача, без відповідних правових підстав у спірному будинку, суперечить правам позивача.

Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.1-ч.4, ч.6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У позовній заяві та заяві про відшкодування витрат на правничу допомогу зазначено, що позивач понесла судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Позивачем укладено договір про надання правничої допомоги № 16/12/20 від 16.12.2020 з адвокатським об`єднанням «Максимум» в особі його голови - адвоката Решоти Володимира Володимировича.

Відповідно до наданих представником позивача: копії рахунку № 03/09/21 від 03.09.2021; копії акту виконаних робіт № 03/09/21 від 03.09.2021; копії квитанції № 0.0..1 від 03.09.2021; копії договору про надання правничої допомоги № 16/12/20 від 16.12.2020, вартість наданої позивачу правничої допомоги становить 2000 грн.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що позовні вимоги було задоволено, доказів неспівмірності витрат на правову допомогу до суду не надано, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у вказаному вище розмірі.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатила судовий збір у розмірі 908 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.12, 81, 89, 133, 206, 247, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03) шляхом примусового виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2908 гривень 00 копійок, що складаються з судового збору в розмірі 908 гривень 00 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 гривень.

Повне найменування учасників справи та їх місце проживання:

позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 ;

відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення. Якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: А.Т.Слиш