ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/8379/19 Номер провадження 22-ц/814/1188/22Головуючий у 1-й інстанції Шинкарчук Я.А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Клименко Я.О.,

з участю відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Тітомир О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 вересня 2021 року, постановлене суддею Шинкварчук Я.А (повний текст складено 13 вересня 2021 року)

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ об`єктів спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в:

14.11.2019 ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, набутого в період їх шлюбу, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 1000 кв.м., надану для будівництва і обслуговування указаного житлового будинку з господарськими спорудами, а також гараж № НОМЕР_1 загальною площею 22,3 кв.м., що розташований у АДРЕСА_2 , гаражний кооператив «Жигулі». Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину кожного об`єкта спільної сумісної власності.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що із 04.03.1989 перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який на час звернення з даним позовом не розірваний. За час шлюбу набуто нерухоме майно, а саме, указані гараж, житловий будинок та земельна ділянка, що розташована під ним, які відповідно до статті 22 КпШС є спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого кожен із подружжя має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02.09.2021 позов ОСОБА_2 - задоволено.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- Ѕ частину гаража № НОМЕР_1 , загальною площею 22,3 кв.м., що розташований у АДРЕСА_2 , гаражний кооператив «Жигулі».

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 474,80 грн.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17.11.2021 доповнено другий абзац резолютивної частини рішення наступним: «В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 21,80 кв.м. та надвірних споруд: льоху літ «В», вбиральня літ «Г», сараю літ «Д», огорожа «№1,2», водопровід літ. «К», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний за договором купівлі-продажу від 11.04.2001, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М., р.№417».

Рішення районного суду вмотивовано тим, що заявлене до поділу майно придбано в період шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на придбане майно у період шлюбу не спростована, тому воно підлягає поділу між сторонами відповідно до положень ст.70 СК України в рівних частках.

Із рішенням районного суду не погодився відповідач та подав апеляційну каргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Посилаючись на положення частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону від 11.01.2011 №2913-VI «Про внесення змін до статті 62 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08.02.2011, виключно у період із 08.02.2011 по 13.06.2012 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Оскільки спірна земельна ділянка передана у його, відповідача, власність, безоплатно відповідно до вимог земельного законодавства 29.09.2009, тому режим спільного сумісного майна на цю земельну ділянку не поширюється. У зв`язку із викладеним вважає помилковим застосування районним судом статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час розгляду справи. Тоді як необхідно застосувати норму в редакції, чинній на момент виникнення прав власності на земельну ділянку.

Звертає увагу, що позивач не надала суду доказів, що житловий будинок, земельна ділянка та гараж є неподільними речами, а тому суд не мав достатніх підстав для визнання прав власності на ідеальну частину майна, без виділу її в натурі. Крім того, суд не вирішив питання щодо належної йому, відповідачу частини майна.

Вважає, що суд допустив процесуальні порушення щодо прийняття наданих позивачем не засвідчених копій документів, зокрема договорів купівлі-продажу, без надання відповідних витягів про державну реєстрацію прававласності на відповідне нерухоме майно та актуальних довідок з державного реєстру прав, що не відповідає вимогам ст.95 ЦПК України щодо письмових доказів та є неналежними доказами.

26.01.2022 позивач, в інтересах якої дії адвокат Тупікова Ю.М., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення районного суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

26.07.2022 відповідач надав апеляційному суду письмові пояснення в порядку п,3 ч.1 ст.43 ЦПК України, у яких просить доводи та заперечення позивача у відзиві на апеляційну скаргу відхилити.

У суді апеляційної інстанції відповідач та його представник адвокат Тітомир О.С. доводи апеляційної скарги підтримали, наполягаючи на їх задоволенні.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про поважність причин неявки суд не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та його представника адвоката Тітомир О.С., вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.03.1989 зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 ./а.с.12 т.1/

Згідно договору купівлі-продажу гаражу від 28.04.2000, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Воронкіною О.П., р.№390, ОСОБА_1 придбав гараж № НОМЕР_1 , цегляний, загальною площею 22,3 кв.м, розташований у АДРЕСА_2 , гаражний кооператив « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Право приватної власності на гараж зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_1 , запис в реєстровій книзі 19.05.2000 за р. №113./а.с.9 т.1/

Відповідно договору купівлі-продажу від 11.04.2001, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М., р. №17, ОСОБА_1 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 1197 кв.м. розташований житловий будинок дерев`яний обкладений цеглою, житловою площею 21,80 кв.м., літ «А-1» та надвірні споруди: льох «В», вбиральня «Г», сарай «Д», огорожа «№1,2», водопровід «К». Право власності зареєстровано за ОСОБА_1 /а.с.7 т.1/

29.09.2008 ОСОБА_1 на підставі рішення ХVІ сесії V скликання від 18.04.2008 Південноміської ради Харківського району Харківської області видано державний акт на право власності на земельну ділянкукадастровий номер :00:013:0040, площею 0,1000 га, розташована по АДРЕСА_1 , цільове використання для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд./а.с.8 т.1/

Згідно витягу Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ-019 від 23.10.2019, земельна ділянка, розташована за адресою: по АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид використання для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, форма власності -приватна./а.с.10 т.1/

Задовольняючи вимоги позову, районний суд виходив із того, що спірне спірні житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, також гараж набуті подружжям в період шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, презумпція якого не спростована, а спірне майно підлягає поділу шляхом визнання за позивачем права власності на Ѕ його частину.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Однак, вважає їх неповними, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, цей Кодекс набув чинності з 01.01.2004, а тому його норми застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004 норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Так, за змістом статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

При цьому, не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначена правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 по справі № 6-843цс17, від 21.11.2018 по справі №372/504/17).

Згідно із частинами першою, другою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 цього Кодексу майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частина третя статті 372 ЦК України).

Суд першої інстанції, правильно визначившись із характером спірних правовідносин та застосувавши норми права, якими вони врегульовані, дійшов правильного висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і кожен із них має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Презумпція спільності майна подружжя відповідачем не спростовано, обставини, які б мали істотне значення та були підставою для відступу від рівності часток, відповідачем не доведено.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що районний суд не мав достатніх підстав для визнання прав власності на ідеальну частину майна, без виділу її в натурі, колегія суддів відхиляє, як неспроможні. Сторони, диспозитивно розпорядившись належними їм процесуальними правами, не заявляли вимог про реальний виділ часток із спільного майна, натомість, суд розглядає спір виключно в межах заявлених вимог, а наслідки належного чи неналежного користування процесуальними правами учасника судового процесу не можуть бути покладені в основу для скасування судового рішення.

При цьому сторони можуть реалізувати таке право в порядку ст.366 ЦК України шляхом подання окремого позову, що не впливає на правильність висновків суду першої інстанції щодо статуту спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя та рівності їх часток.

Посилання відповідача у доводах апеляційної скарги на неправильне застосування районним судом статті 120 ЗК України, колегія суддів відхиляє.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, врахувавши, що Законом України від 17.05.2012 №4766-VI «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13.06.2012, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено та у період із 08.02.2011 до 13.06.2012 приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.

Із матеріалів справи убачається, що цільове призначення спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а оскільки права сторін на нерухомість, розташовану на цій земельній ділянці, є рівними, то і частки земельної ділянки для обслуговування об`єкту нерухомості мають бути рівні.

Разом із тим, здійснюючи поділ між сторонами спірного майна, суд першої інстанції помилково не вирішив питання щодо іншої частини об`єктів нерухомості, які залишаються у власності іншого відповідача. Тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом внесення у резолютивну частину судового рішення доповнень про залишення у власності іншого співвласника ОСОБА_1 права на належну йому Ѕ частку в спірному майні.

Посилання відповідача на порушення ЦПК України щодо прийняття наданих позивачем не засвідчених копій документів, колегія суддів до уваги не приймає, як такі, що не спростовують факту належності спірних об`єктів за вказаними договорами до спільної сумісної власності сторін, та, відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Інші доводи не ґрунтуються на доказах та апеляційним судом до уваги не приймаються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376 п.п.3,4, ст.ст.381-384, 3879-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 вересня 2021 року - змінити.

Доповнити резолютивну частину наступним.

Залишити у власності ОСОБА_1 Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:013:0040, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою; АДРЕСА_1 ; Ѕ частину гаражу № НОМЕР_1 , загальною площею 22,3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , гаражний кооператив «Жигулі».

В іншій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.07.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В.Дряниця

О.В. Чумак