Запорізький Апеляційний суд
Пр. № 22-ц/807/737/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Бєлки В.Ю., Кухаря С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-5), який в подальшому неодноразово уточнювала (т.с. 1 а.с. 13-17; т.с. 1 а.с. 105-112; т.с. 1 а.с. 124-131), в якому просила стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 1154998,56 грн., майнову шкоду, яка полягає в матеріальних втратах від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції у розмірі 386924,52 грн., а також моральну шкоду у розмірі 1000000 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що Державою Україна порушено права позивача на доступ до правосуддя, конституційної гарантії на захист від незаконного звільнення. Позивач також зазначає про здійснення дискримінації у сфері правосуддя та трудових прав. Такі порушення, за твердженням позивача, були спричинені внаслідок зупинення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.09.2017 року, виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2016 року по цивільній справі № 335/1896/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «БАНК ФОРУМ» про встановлення факту порушення права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, зобов`язання укласти трудовий договір, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яким позовні вимоги було задоволено частково. А саме: зобов`язано ПАТ «Банк Форум» в день набрання рішенням суду законної сили укласти із ОСОБА_1 трудовий договір у зв`язку із поворотним прийняттям на роботу, відповідно до ст. 42-1 КЗпП України, на посаду керуючого відділенням № 1400 «Дніпропетровська дирекція ПАТ «Банк Форум»; вирішено стягнути з ПАТ «Банк Форум» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 серпня 2012 року по 05.08.2016 року в сумі 1 144 998,56 грн. та моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. У позовній заяві позивач також зазначає, що справа розглядалась в касаційному порядку два роки замість одного місяця встановленого Законом. Також зазначає, що за час перебування справи на розгляді у суді касаційної інстанції активи ПАТ «Банк Форум» були продані, а Банк припинено, про що 04.07.2019 року зроблено запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Вказує на порушення норм процесуального права, а держава в свою чергу не виявила свою владу для впливу на судову систему, для організації останньої так, щоби у кожній конкретній справі, зокрема і в цивільній справі №335/1896/15-ц, гарантія держави здійснення справедливого судочинства упродовж розумного строку та гарантія обов`язкового виконання судового рішення, яке є складовою права на справедливий судовий захист не були ілюзорними. Позивач вважає, що внаслідок зазначеного було порушено її право на судовий захист, складовою якого є обов`язкове виконання рішення суду, яке набрало законної сили, внаслідок чого позивачу завдано матеріальні збитки у розмірі не стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 1144998,56 грн. і моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., які позивач могла б реально одержати, якби держава Україна не порушила право позивача на судовий захист. Внаслідок безпідставного зупинення виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2016 року у справі № 335/189615-ц та тривалого розгляду справи, інфляційні втрати за період з 22.05.2017 року по 09.05.2021 року складають 386924,52 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 просила суд першої інстанції відшкодувати їй за рахунок коштів державного бюджету України матеріальну шкоду, у розмірі 1541923,08 грн. та моральну в розмірі 1000000,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Гашук К.В. (т.с. 1 а.с. 8). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2021 року (т.с. 1 а.с. 35-36) суддею Гашук К.В. заявлено самовідвід від участі в розгляді цієї справи, справу передано для вирішення питання про передачу справи іншому судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддею Соболєвою І.П. замінено суддю Гашук К.В. у цій справі у зв`язку із самовідводом останньої (т.с. 1 а.с. 38). Ухвалою суду першої інстанції від 13 січня 2021 року провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження (т.с. 1 а.с. 39).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2021 року (т.с. 1 а.с. 179-180) залучено до участі у цій справі в якості співвідповідача Державу України в особі Державної казначейської служби України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2021 року (т.с. 1 а.с. 206-209) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 211-217) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Дашковську А.В., суддів Кочеткову І.В. та Кримську О.М. (т.с. 1 а.с. 218). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача у цій справі відкрито від 14 січня 2022 року, дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 226-227).

Запорізьким апеляційним судом було витребувано у Жовтневого районного суду м. Запоріжжя іншу справу ЄУН 335/3841/20 (т.с. 2 а.с. 5), остання була надана апеляційному суду для огляду у цій справі (супроводжувальний лист (т.с. 2 а.с. 10).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддею Подліяновою Г.С. замінено суддю-члена колегії Кримську О.М. у цій справі у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 2 а.с. 47-48).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 липня 2022 року (т.с. 2 а.с. 69-73) в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Запорізького апеляційного суду Дашковської А.В., Кочеткової І.В. відмовлено, заяви головуючого судді (судді-доповідача) Дашковської А.В. та суддів-членів колегії суддів Запорізького апеляційного суду Кочеткової І.В., Подліянової Г.С. про самовідвід у цій справі задоволено, справу передано у відділ забезпечення діяльності судової палати з розгляду цивільних справ Запорізького апеляційного суду для нового авторозподілу відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Бєлку В.Ю. та Кухаря С.В. (т.с. 2 а.с.75).

Ухвалою апеляційного суду від 21 липня 2022 року дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (т.с. 2 а.с. 76), з урахуванням відповідного навантаження колегії судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).

Відповідач Держава Україна в особі Міністерства юстиції України подала апеляційному суду відзив (т.с. 1 а.с. 235-244) на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі.

Інший відповідач Держава Україна в особі Державної казначейської служби України не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі у встановлений апеляційним судом 15-денний строк з 27.01.2022 року (поштове повідомлення про вручення копії ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі та копії апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 т.с. 1 а.с. 234) та взагалі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційному суду письмові пояснення у цій справі (т.с. 2 а.с. 58-63; т.с. 2 а.с. 89-93).

У дане судове засідання повідомлений апеляційним судом належним чином з додержанням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 82) представник відповідача - Держави України в особі Державної казначейської служби України не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання представника відповідача - Держави України в особі Державної казначейської служби України і на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Держави України в особі Міністерства юстиції України Соловйової М.О. (т.с. 2 а.с. 101).

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення… судді в інших справах не може бути підставою для відводу. Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали цієї справи та оглянувши матеріали іншої справи ЄУН 335/3841/20 (т.с. 2 а.с. 10), апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача ОСОБА_1 у повному обсязі у цій справі, керувався ст.ст.2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263265 ЦПК України та виходив із відсутності правових підстав для відшкодування ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України як моральної так і матеріальної шкоди.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05.08.2016 року у справі № 335/1896/15-ц (т.с. 1 а.с. 18-20), залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2017 року (головуючий суддя Кухар С.В., судді Дзярук М.П., Трофимова Д.А.; т.с. 1 а.с. 21-22), зобов`язано ПАТ «Банк Форум» в день набрання рішенням суду законної сили укласти з ОСОБА_1 трудовий договір у зв`язку з поворотним прийняттям на роботу, відповідно до статті 42-1 КЗпП України, на посаду керуючого відділенням № 1400 «Дніпропетровська дирекція ПАТ «Банк Форум»; стягнуто з ПАТ «Банк Форум» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.08.2012 року по 05.08.2016 року в сумі 1144998,56 грн., а також моральну шкоду в сумі 10000,00 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.09.2017 року (т.с. 1 а.с. 23) відкрито касаційне провадження у справі № 335/1896/15-ц за скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2017 року, витребувано справу з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2016 року до закінчення касаційного розгляду.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08.05.2019 року (т.с. 1 а.с. 24-28), касаційну скаргу ПАТ «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо руху касаційної скарги у суді касаційної інстанції Верховним Судом зазначено, що ухвалою Верховного Суду від 13.02.2019 року вирішення питання про відвід колегії суддів у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України, передано іншому судді та зупинено провадження у справі. Ухвалою Верховного Суду від 27.02.2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В., від участі у розгляді справи відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 13.03.2019 року заяву про відвід судді Гулька Б.І. визнано необґрунтованою, вирішення питання про відвід колегії суддів у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України передано іншому судді та зупинено провадження у справі. Ухвалою Верховного Суду від 05.04.2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Гулька Б.І. від участі у розгляді цієї справи відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 08.05.2019 року поновлено касаційне провадження у цій справі.

Вищезазначеною постановою Верховного Суду також встановлені такі обставини. Постановою Правління Національного банку України від 13.03.2014 року ПАТ «Банк «Форум» віднесено до категорії неплатоспроможних. 13.06.2014 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 355 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16.06.2014 року № 49 «Про початок ліквідації ПАТ «Банк Форум» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію, за яким розпочато ліквідацію ПАТ «Банк Форум» з 16.06.2014 року.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16.10.2019 року у справі № 335/1896/15 (головуючий суддя Онищенко Е.А., судді Бєлка В.Ю., Крилова О.В.; т.с. 1 а.с. 29-34), апеляційну скаргу ПАТ «БАНК ФОРУМ» залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2016 року у цій справі залишено без змін.

Згідно з відомостями у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БАНК ФОРУМ» (ПАТ «БАНК ФОРУМ»), ідентифікаційний код юридичної особи 21574573 у графі «Дата та номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи, підстава для його внесення» зазначено: Дата запису: 04.07.2019, Номер запису: 7000829, Підстава: рішення щодо припинення (т.с. 1 а.с. 132).

У п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідності до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальна норма ст. 1173 ЦК України, на підставі якої заявлені позовні вимоги у даній справі, передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Як визначено у ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України «Про Вищу раду правосуддя» (набрав чинності 05.01.2017 року), та Законом України «Про Вищу раду юстиції», який втратив чинності 05.01.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

З урахуванням викладеного, чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій суддів під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів, в тому числі судового рішення, і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126, 129 Конституції України).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Гарантії незалежності і недоторканності суддів як носіїв судової влади та самостійності судів як судових органів визначені Конституцією та законами України, зокрема і «Про судоустрій і статус суддів». Незалежність судової влади, її рівність із законодавчою та виконавчою є невід`ємними ознаками правової держави, в якій кожен повинен мати право на захист. Незалежність судів існує як конституційний принцип державного устрою.

Ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.ст. 62, 126 і 129 Конституції України матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що, заявляючи позов у даній справі, позивач фактично базує його на незаконності зупинення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2016 року, та наполягає на тому, що тривалий розгляд касаційної скарги судом є порушенням норм процесуального права, тому що унеможливило виконання судового рішення, оскільки ПАТ «Банк Форум» припинено.

Разом з тим, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Ч. ч. 2,5 ст. 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Аналогічний порядок відшкодування шкоди визначений Законом України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім того, відповідно до п. 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Також ст. 107 Закону України «Про судоустрій і статус суду» визначено, що право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування через своїх керівників або представників, Комісія з питань доброчесності та етики через її голову або членів Комісії.

Не допускається зловживання правом звернення до органу, уповноваженого здійснювати дисциплінарне провадження, у тому числі ініціювання питання відповідальності судді без достатніх підстав, використання такого права, як засобу тиску на суддю у зв`язку зі здійсненням ним правосуддя.

Згідно із ст. 108 Закону України «Про судоустрій і статус суду» дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При цьому, за вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Враховуючи вищевикладене, ту обставину, що суд, в провадженні якого перебуває дане цивільне провадження не уповноважений надавати оцінку діям судів при касаційному розгляді цивільної справи, та оцінку судовим рішенням, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування як факту заподіяння шкоди так і її заподіяння внаслідок неправомірних дій суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України як моральної так і матеріальної шкоди, у зв`язку з чим в задоволенні позову позивача у цій справі відмовив.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи її позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона вважає єдино правильною та єдино можливою.

Так, дійсно за змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Українське законодавство не передбачає процесуального права сторін оскаржувати надмірну тривалість провадження справи в суді, а також не встановлює механізм відшкодування збитків, які можуть виникнути у сторін внаслідок необґрунтованого затягування судового процесу.

З 1997 року Україна є стороною Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Держави, які ратифікували Конвенцію, взяли на себе зобов`язання згідно зі статтею 1 Конвенції гарантувати кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в Розділі 1 цієї Конвенції. Крім цього, відповідно до частини 3 пункту ( b ) статті 31 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів від 1969 р., ратифікованої Україною 14.05.1986, поряд з контекстом договору враховується наступна практика його застосування, яка встановлює угоду учасників щодо тлумачення. Крім того, відповідно до статті 32 Конвенції питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду з прав людини, який діє відповідно до Конвенції. Таким чином, рішення Європейського суду з прав людини є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Проте, судова практика Європейського суду з прав людини, на яку посилається позивач у своїй апеляційній скарзі та письмових поясненнях у цій справі (т.с. 2 а.с. 89-100), стосується інших правовідносин (відносин тривалого виконання рішення суду, яке набрало законної сили), а тому вона не могла бути і не може бути застосована судом у цій справі.

Оскільки, судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що рішення суду першої інстанції на користь позивача в іншій справі ЄУН 335/1896/15, яке підлягало виконанню, набрало законної сили лише 16.10.2019 року (т.с. 1 а.с. 29-34) а Банк (відповідача) було припинено 04.07.2019 року (т.с. 1 а.с. 132). Також, в силу вимог ст. 328 ч. 1 ЦПК України касаційний суд мав право у разі необхідності зупинити виконання рішення суду в іншій справі ЄУН 335/1896/15 (ухвала, копія т.с. 1 а.с. 23). Крім того, за результатами розгляду іншої справі ЄУН 335/1896/15 касаційний суд не залишив без змін рішення суду, а направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (постанова, копія т.с. 1 а.с. 24-28). Також, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не було доведено у цій справі встановлення саме компетентним органом саме необґрунтованості тривалого розгляду іншої справі ЄУН 335/1896/15 судом касаційної інстанції (Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ чи Верховним Судом). Поза межами компетенції суду у цій справі є встановлення такої необґрунтованості.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в силу вимог закону звільнена від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 14.09.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Бєлка В.Ю.Кухар С.В.