Справа № 307/3054/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 березня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Кондора Р.Ю.

суддів: Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Усть-Чорнянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Закарпатській області, про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури О. Ломакіної-Невідомої на рішення Тячівського районного суду від 19 листопада 2020 року, повний текст якого складено 19 листопада 2020 року, головуючий суддя Чопик В.В.

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся у суду з позовом до Лопухівської сільської ради Тячівського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що на підставі рішення Лопухівської сільської ради Тячівського району № 27 від 07.09.2020 року, присвоєно поштову адресу належному позивачу об`єкту нерухомості - будівлі торгівлі, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , та яка надана йому у власність, площею 0,1380 га кадастровий номер :04:004:0036 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі Право постійного користування на цю земельну ділянку підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.09.2020 № 224341841.

На зазначеній земельній ділянці позивач збудував об`єкт нерухомого майна - будівлю торгівлі. Однак, право власності на зазначене нерухоме майно не встановлено, позаяк будівництво було здійснене без отримання у встановленому порядку дозволу на право проведення будівельних робіт.

Оскільки земельна ділянка площею 0,1380 га з кадастровим номером :04:004:0036 передана ОСОБА_1 у постійне користування у встановленому законодавством порядку під уже збудоване нерухоме майно, він вважає, що право власності на побудований на ній об`єкт нерухомого майна - будівлю торгівлі, може бути визнане за ним у судовому порядку на підставі ст. 376 ч. З ЦК України і зважаючи на те, що об`єкт нерухомого майна будувався позивачем за рахунок власних коштів, визнання за ним права власності на це нерухоме майно не буде порушувати прав інших осіб.

Цільове призначення земельної ділянки у повній мірі відповідає цільовому призначенню побудованого на ній об`єкта нерухомого майна.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , просив визнати його власником об`єкта нерухомого майна - будівлі торгівлі загальною площею 626,2 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 .

Рішенням Тячівського районного суду від 19 листопада 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , власником об`єкту нерухомого майна - будівлі торгівлі, загальною площею 626,2 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 України.

Заступник керівника обласної прокуратури - Ломакіна-Невідома О. в інтересах держави в особі Сектору містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, оскаржила дане рішення в апеляційному порядку, як особа, яка не брала участі в справі, в якій суд вирішив питання про їх права та обов`язки та ставить питання про скасування рішення суду як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що всі об`єкти нерухомого після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації, та лише після цього особа набуває право власності на неї. Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення положеннями ст.ст. 328, 376, 392, 331 ЦК України не передбачено. Спірний об`єкт є самочинно збудованим, при цьому його будівництво розпочато без належного дозволу, без затвердженого проекту, без отримання сертифікату (декларації) про введення його в експлуатацію, і матеріали справи не містять жодного належного та допустимого документального доказу на підтвердження та доведення законності, відповідності встановленим правилам і вимогам спірного будівництва.

Визнання судовим порядком права на самочинно збудоване майно є винятковим способом захисту права, коли в прийнятті в експлуатацію такого майна було незаконно відмовлено, а суд не повинен підміняти собою уповноважені державні органи. Натомість, суд своїм рішенням про визнання права власності, порушив прямі норми закону щодо заборони експлуатації закінчених об`єктів будівництва неприйнятих в експлуатацію, адже позивач, здійснив та завершив таке будівництво без контролю з боку уповноваженого державного органу, його оцінки відповідності безпеки та погодження на будівництво і експлуатацію. Експлуатація спірного нерухомого майна за відсутності належних документів, що підтверджують безпечність експлуатації будівлі, створює небезпеку для життя необмеженого кола осіб, оскільки оскаржуване рішення суду узаконило самочинно збудований об`єкт масового відвідування людей без встановлення його безпечності.

Крім того, визнання судом права власності на самочинно збудоване майно з порядку введення об`єкта нерухомого майна в експлуатацію, позбавляє територіальну громаду права отримати від замовника будівництва пайовий внесок, передбачений п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20.09.2019 № 132-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року залучено Усть-Чорнянську селищну раду Тячівського району Закарпатської області до участі в справі як правонаступника Лопухівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, а.с. 125-127.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позаяк суду не надано жодних доказів з приводу того, що будівництво комерційної будівлі для здійснення торгівельної діяльності в такій порушує чиїх-небудь прав то за ОСОБА_1 слід визнати право власності.

Однак апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм ЦК України, які регулюють відносини права власності, вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні норми чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», частинами п`ятою та восьмою статті 39 якого встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Водночас з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 звертався до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області стосовно отримання дозвільних документів на здійснення будівництва комерційної будівлі, декларацію про готовність такого об`єкту до експлуатації не подавав контролюючому органу і така останнім не розглядалась та у передбаченому порядку рішення про реєстрацію або повернення декларації не приймалось. Зазначене є свідченням того, що ОСОБА_1 передчасно звернувся у суд з позовом, тоді як на момент звернення з позовом у суд в нього відсутній був спір з органом державного архітектурно-будівельного контролю.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач - це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому, саме позивач визначає до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Пред`являючи позов про визнання права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю магазину, ОСОБА_1 в якості відповідача зазначив Лопухівську сільську раду, тячівського району. Інших же осіб, в порядку вимог ст. 51 ЦПК України до справи у якості співвідповідачів не залучалося.

Разом з цим в ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про архітектурну діяльність» зазначено, що для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про архітектурну діяльність» до уповноважених органів містобудування та архітектури належать:

центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури;

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури;

орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури;

структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури;

виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.

А частина 3 цієї статті зазначає, що з метою забезпечення виконання функцій, пов`язаних з організацією замовлення розроблення, оновлення та затвердження містобудівної документації (змін до неї), у складі уповноваженого органу містобудування та архітектури може утворюватися окремий структурний підрозділ. Примірне положення про такий структурний підрозділ затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури.

Згідно приписів розділу ІІ Положення про сектор містобудування та архітектури Тячвської районної державної адміністрації (затвердженого Розпорядженням голови Тячівської РДА від 16.01.2020 р. № 19) зазначено, що основними завданнями сектору є: забезпечення реалізації державної політики у сфері містобудування та архітектури на території Тячівського району, аналізу стану містобудування на території Тячівського району, організація, розроблення проведення експертизи і забезпечення затвердження в установленому порядку генеральних планів населених пунктів Тячівського району та іншої містобудівної документації; забезпечення дотримання законодавства у сфері містобудування та архітектури, додержання стандартів, норм і правил забудови населених пунктів, затвердження містобудівної документації.

З огляду на наведене, Тячівська райдержадміністрація в особі сектору містобудування та архітектури є одним з уповноважених державою органів, що здійснює захист інтересів держави у вказаній сфері, оскільки здійснює певні повноваження у сфері державного архітектурно-будівельного контролю.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що рішення суду щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудовану комерційну будівлю торгівлі прийнято за відсутності сектору містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації, який є уповноваженим державою органом на здійснення повноважень у сфері державного архітектурно-будівельного контролю. Тобто, таке судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків сектору містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації.

За правилами ч. 1 ст. 43 ЦПК України - учасники справи мають право:

1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;

2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;

5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках;

6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

А згідно частин 1, 2, 7 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу:

1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу;

2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Отож на думку апеляційного суду, обов`язковим є залучення до розгляду в справі у якості співвідповідача сектору містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації, як особи, що являється одним з уповноважених органів у сфері державного архітектурно-будівельного контролю. Не вчинення судом першої інстанції зазначеної процесуальної дії призвело до порушення прав сектору містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації передбачених статтями 43, 49 ЦПК України, якими мав право скористатись при розгляді судом заявлених позовних вимог.

Разом з цим колегія суддів зазначає ту обставину, що Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області як уповноважений державою орган у сфері державного архітектурно-будівельного контролю мало статус третьої особи без самостійних вимог на предмет спору у даній справі, тоді як повинно було бути залучено до розгляду справи у якості відповідача чи співвідповідача через те, що вирішує питання про прийняття декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке може бути визнано право власності за рішенням суду. Зазначена обставина була залишена судом першої інстанції поза увагою, що вплинуло на процесуальний статус такої сторони.

Щодо звернення Тячівської місцевої прокуратури з апеляційною скаргою для захисту інтересів держави в особі сектору містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Та оскільки органи, уповноважені державою на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах, не забезпечили належний захист інтересів держави шляхом оскарження незаконного судового рішення, а тому прокурор вступив у вказану справу в інтересах Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області в особі сектору містобудування та архітектури шляхом подання апеляційної скарги, так як останньою не вжито заходи цивільно-правового характеру. Тоді як в іншому випадку порушені інтереси держави залишилися б незахищеними.

Окрім цього, Європейський Суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року зазначив, що вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

А звідси, оскарження Тячівською місцевою прокуратурою переглядаємого апеляційним судом рішення суду, спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання такого як безпечність існування самочинно збудованого комерційного об`єкта для жителів та гостей міста з врахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власності.

Слід зазначити, що сектор містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації не подавав клопотання про відмову від поданої в його інтересах апеляційної скарги, не відкликав таку і не відмовлявся від такої (статті 362, 364 ЦПК України), що свідчить про згоду з такою та підтримку доводів апеляційної скарги.

Разом з цим, п. 4 ч. 3. ст. 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі в справі.

Вказане свідчить про те, що заявлені позовні вимоги пред`явлені без залучення усіх належних відповідачів, які несуть матеріально-правову відповідальність перед позивачем, що є безумовною підставою для відмови у їх задоволенні.

При цьому в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідачів у порядку ст. 51 ЦПК України, а відтак, виходячи з повноважень апеляційного суду визначених ст. 374 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом постанови, якою у задоволенні позовних вимог слід відмовити. А це у свою чергу є підставою для задоволення поданої апеляційної скарги.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури О. Ломакіної-Невідомої в інтересах держави в особі Сектору містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області задовольнити, рішення Тячівського районного суду від 19 листопада 2020 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до Усть-Чорнянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно - в і д м о в и т и.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови суду складено 28 березня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: