Ухвала

16 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 317/543/21

провадження № 61-7332ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 22 червня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: 1) здійснити поділ спільного майна подружжя по 1/2 частині кожному, а саме: нерухомого майна у вигляді: літ. Н - фундамент під житловий будинок; ґанок до Н; літ. Г - вбиральня; ґанок до Г; літ. Б - гараж; оглядова яма; ґанок до Б; пг - погріб під Ж; літ. Е - гараж; оглядова яма; літ. Ж - літня кухня; літ. З - сарай; літ. О - навіс; літ. П - навіс; літ. Р - душ; № 10 - яма зливна; № 7 - паркан; № 6 - ворота; № 8 - хвіртка; № 11 - стінка підпірна; № 12 - сходи; № 13 - колодязь з лічильником для води; І - замощення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 1073 кв. м, кадастровий номер 0:04:001:0056, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) визнати за нею право власності на 1/2 нерухомого майна у вигляді: літ. Н - фундамент під житловий будинок; ґанок до Н; літ. Г - вбиральня; ґанок до Г; літ. Б - гараж; оглядова яма; ґанок до Б; пг - погріб під Ж; літ. Е - гараж; оглядова яма; літ. Ж - літня кухня; літ. З - сарай; літ. О - навіс; літ. П - навіс; літ. Р - душ; № 10 - яма зливна; № 7 - паркан; № 6 - ворота; № 8 - хвіртка; № 11 - стінка підпірна; № 12 - сходи; № 13 - колодязь з лічильником для води; І - замощення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 1073 кв. м, кадастровий номер 0:04:001:0056, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 23 вересня 2011 року сторони уклали шлюб. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу, а саме 26 грудня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О. Г., подружжя набуло у спільну сумісну власність нерухоме майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1073 кв. м, кадастровий номер 0:04:001:0056. Покупцем будинку в договорі купівлі-продажу зазначено ОСОБА_2 . Після придбання житлового будинку вона займалася оформленням права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:04:001:0056. Земельна ділянка також була зареєстрована за відповідачем, оскільки житловий будинок за їх домовленістю було оформлено на нього. Під час спільного проживання вони вирішили знести старий житловий будинок через його незадовільний стан. Всі роботи з розбирання будинку, а потім поліпшення старого фундамента, який став більш надійним, було проведено сторонами. Наразі між ними не досягнуто угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Спірне нерухоме майно було придбано під час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13 грудня 2021 року позов задоволено частково. Постановлено поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0056, площею 0,1073 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/2 частині кожному. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1073 га, кадастровий номер :04:001:0056, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

Додатковим рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 461,38 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 червня 2022 року (повний текст якої складено 30 червня 2022 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 грудня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362,60 грн.

29 липня 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 22 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 грудня 2021 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481 грн.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Додатковим рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2022 року встановлено, що при пред`явленні позову позивачем було визначено ціну позову в розмірі 61 700 грн, що дорівнює половині вартості спільного сумісного майна (вартість спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0056 становить 110 519 грн, а вартість житлового будинку (під час розгляду справи встановлено факт його руйнування) - 12 880 грн).

Отже, ціна позову в цій справі становить 61 700 грн, що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 = 248 100 грн). Тобто справа № 317/543/21 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявника на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц, про те, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, не заслуговує на увагу, оскільки, як встановлено місцевим судом в цій справі, господарські будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які просила поділити позивач та визнати право власності на 1/2 їх частину, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може. Позивач не оскаржила рішення місцевого суду в зазначеній частині. Крім цього, в поданій касаційній скарзі позивач просить залишити без змін рішення суду першої інстанцій в цій частині. Тобто позивач просить задовольнити її вимоги лише в частині поділу приватизованої відповідачем земельної ділянки. Зазначені обставини свідчать про те, що відмова апеляційного суду в задоволенні позовної вимоги про поділ приватизованої відповідачем земельної ділянки не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц.

З огляду на встановлені місцевим судом обставини також не заслуговують на увагу посилання заявника на правові висновки Верховного Суду та Верховного Суду України щодо презумпції спільності майна подружжя, викладені в постановах від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та щодо принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, викладені в постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 16 червня 2021 року у справі № 1008/339/12.

Крім цього, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції в постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 22 червня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко