У х в а л а

08 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 607/9655/21

провадження № 61-7297ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про зобов`язання вчинити дії та утриматися від вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив, а саме: зобов`язати надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва орієнтовною площею 2, 89 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення КСП Драганівський; зобов`язати утриматися від вчинення будь яких дій (заборонити) щодо відчуження, зміни означеної земельної ділянки (паю) в частині купівлі продажу, інших спосіб відчуження, а також в передачі прав на земельну ділянку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у відкритті апеляційного провадження на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2021 року відмовлено.

30 травня 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного судувід 30 червня 2022 року у відкритті касаційного провадження (№ К/990/14385/22) за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року в указаній вище справі відмовлено.

28 липня 2021 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, ОСОБА_1 подавдо Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

На усунення недоліків, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 серпня 2022 року заявник направив до суду запитувані матеріали.

За змістом касаційної скарги її обґрунтування полягає в тому, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію заявником наданих процесуальних прав на оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судове рішення апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти підстави для поновлення строків для оскарження, які мають виправдовувати втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Апеляційним судом установлено, що у квітні 2022 року, тобто з пропуском встановленого законом процесуального строку, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2021 року, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що хворіє, перебуває на диспансерному обліку й потребує постійного лікування та медичного нагляду, а також на «форс-мажорні обставини».

Указано апеляційною інстанцією, що зі скарги та доданих до неї документів вбачається, що ОСОБА_1 отримав копію судового рішення 30 листопада 2021 року.

На підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення ОСОБА_1 додав до апеляційної скарги довідки Тернопільського районного центру первинної медико-санітарної допомоги від 29 січня 2019 року та 11 січня 2022 року, а також виписку з медичної картки стаціонарного хворого від липня 2007 року про стан здоров`я. «Форс-мажорні обставини» у скарзі не вказав.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху і надано строк для зазначення інших підстав поважності пропуску строку на апеляційне оскарження.

На виконання вимог ухвали Тернопільського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку, в якій посилався на те, що постійно хворіє, має 65 років, йому було проведено чотири операції та він має ряд постійних хронічних захворювань, з 2007 року перебуває на диспансерному обліку і потребує постійного лікування та медичного нагляду. Також, просив врахувати запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної інфекції та воєнний стан в країні.

До заяви додав аналогічні наданим раніше довідки Тернопільського районного центру первинної медико-санітарної допомоги від 29 січня 2019 року та 11 січня 2022 року, а також виписку з медичної картки стаціонарного хворого від липня 2007 року про стан здоров`я.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, з чим погоджується й Верховний Суд, твердження ОСОБА_1 про те, що йому проведено чотири операції у зв`язку з чим він не зміг вчасно подати апеляційну скаргу, так як, зазначено апеляційною інстанцією, з доданих до апеляційної скарги матеріалів вбачалося, що операції мали місце в 2005 році та 2007 році, як і не бралися до уваги посилання заявника на воєнний стан, який був введений в Україні Указом Президента лише з 24 лютого 2022 року № 64/2022.

Отже, зазначені обставини свідчать про відсутність у ОСОБА_1 дійсного наміру на оскарження рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим спростовують його доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення, зокрема, у зв`язку з відсутністю змоги вчасно подати апеляційну скаргу.

Оскільки, заявник обґрунтовані причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження не навів, належними та допустимим доказами пропуск процесуального строку не підтвердив, тому судом апеляційної інстанції правильно відмовлено у відкритті провадження у справі.

Такі дії не свідчать про готовність заявника брати участь у справі на всіх етапах розгляду та сприяти своєчасному розгляду цієї справи.

Відтак, ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом й не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про зобов`язання вчинити дії та утриматися від вчинення певних дій відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара