ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів: Пилипчук Л.І., Триголова В.М.

Секретар: Даценко Н.В.

за участю адвоката Кравцова С.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 позивачка звернулася до суду з позовом до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 24 червня 2019 року на підставі наказу № 224-к вона була звільнена з посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України з 30 червня 2019 року та виплатою компенсації за 51 календарний день невикористаної відпустки.

Позивачка вважає, що розрахунок при звільненні з нею проведений не в повному обсязі, тому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 313435,78 гривень, а також здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 3031 грн. 11 коп.

Стягнуто з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на користь ОСОБА_1 суму витрат на правову допомогу в розмірі 600 грн.

Стягнуто з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на користь ОСОБА_1 суму судових витрат в розмірі 2 925 гривни 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржила позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що місцевим судом не повно досліджені обставини, що мають значення для справи.

Звертає увагу суду на те, що відповідачем не було належними доказами доведено факту повного розрахунку з позивачем станом на 20 липня 2020 року, не надано розрахунків недоплаченої позивачу компенсації за п`ять днів невикористаної відпустки, та не доведено правильності цих розрахунків, а тому позивач ставить під сумнів правильність розрахунку компенсації за всю відпустку, нараховану відповідачем.

З огляду на наведене позивач вказує, що судом першої інстанції не було витребувано відповідні докази у відповідача, чим допущено на думку позивача порушення норм процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 24 червня 2019 року на підставі наказу № 224-к ОСОБА_1 звільнена з посади доцента кафедри кримінології та кримінально-виконавчого права Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого (м. Харків) у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України з 30 червня 2019 року та виплатою компенсації за 51 календарний день невикористаної відпустки.

Відповідно до п.6.6 колективного договору щорічна основна оплачувана відпустка науково-педагогічним працівникам надається тривалістю 56 календарних днів.

При звільненні позивачці недораховано компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 5 календарних днів.

15 червня 2020 року позивач звернулась з письмовою вимогою до відповідача щодо виплати компенсації за 5 днів невикористаної відпустки.

Остаточна виплата всіх належних заявнику в день звільнення сум відбулась 21 липня 2020 року.

Задовільняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач 06.08.2019 року була ознайомлена з Наказом ректора №224-К щодо виплати їй компенсації за 51 календарний день невикористаної відпустки, а звернулася до суду вона лише 21.10.2020 року, то з урахуванням принципу добросовісності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає зменшенню до 3031,11 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вірно зазначено місцевим судом, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

При цьому визначено, що хоча працівник і є слабшою стороною у таких правовідносинах, але також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Разом з цим, обсяг відповідальності роботодавця може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності значною мірою спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З огляду на компенсаторний характер заходів відповідальності в цивільному праві можна дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Встановивши конкретні обставини цієї справи, які мають юридичне значення, зокрема, своєчасну виплату відповідачем позивачу всіх сум, належних при звільненні за виключенням компенсації за 5 днів невикористаної відпустки, ознайомлення позивача з наказом про нарахування та виплату їй компенсації саме за 51 день невикористаної відпустки 06.08.2019 року, а звернення до відповідача з відповідним листом більше ніж через рік після ознайомлення з наказом, та врахувавши визначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/18 (провадження № 14-623цс18) критерії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окрему, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

Так, колегія суддів бере до уваги той факт, що заявляючи доводи щодо невірності проведення розрахунку компенсації за невикористану відпустку при звільнення позивач будь-яких розрахунків на спростування наданих відповідачем доказів не надає.

При цьому, розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач посилається на довідку про нараховану заробітну плату та розмір середньоденної заробітної плати, надану відповідачем.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності відповідачем вірності розрахунку компенсації, виплаченої позивачу, спростовуються матеріалами справи, зокрема, наданим відповідачем листами-відповідями від 22.07.2020 року та 18.12.2020 року на звернення позивача, щодо проведення нарахування недоплаченої компенсації (т. 1 а.с. 67-70).

Інші, наведені в апеляційній скарзі, доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційній суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: Л.І. Пилипчук

В.М. Триголов