Постанова

іменем України

31 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 761/24136/15-ц

провадження № 61-20393св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Петрухно Сергій Олександрович, заінтересована особа (боржник): Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Фінансова ініціатива»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії/бездіяльність органу державної виконавчої служби, суб`єкт оскарження: державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Петрухно С. О. (далі - державний виконавець), заінтересована особа: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі - ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива»).

Скаргу мотивував тим, що на виконанні у Печерському районному відділі державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 50498043 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 14 березня 2016 року Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення з ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» на його користь суми коштів за договором банківського вкладу, процентів та трьох процентів річних.

Заявник зазначав, що державний виконавець після відновлення виконавчого провадження 24 квітня 2020 року не вчиняв жодних ефективних виконавчих дій. При цьому рішеннями судів неодноразово визнавалася протиправною бездіяльність державного виконавця в цьому виконавчому провадженні.

Враховуючи викладене, а також положення законодавства щодо обов`язковості судових рішень, практику Європейського суду з прав людини, ОСОБА_1. просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренка О. С. щодо вчинення усіх необхідних та передбачених дій у виконавчому провадженні № 50498043, спрямованих на примусове виконання рішення суду у цивільній справі № 761/24136/15-ц;

- зобов`язати Печерський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у десятиденний строк повідомити суд та стягувача про виконання ухвали, постановленої за наслідками розгляду цієї скарги.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року у складі судді Рибака М.А. скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Валевського О. О. щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих дій у виконавчому провадженні № 50498043, спрямованих на примусове виконання рішення суду в цивільній справі № 761/24136/15-ц.

Зобов`язано Печерський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в десятиденний строк повідомити суд та заявника ОСОБА_1 про виконання даної ухвали суду.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції врахував, що державний виконавець не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що ним після відновлення виконавчого провадження у квітні 2020 року вживалися будь-які виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року поновлено ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» задоволено частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду (провадження № 61-6478св21) від 01 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» задоволено.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу державної виконавчої служби, заінтересовані особи: державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» відмовлено.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявник, звертаючись до суду із скаргою на підставі статті 447 ЦПК України, на власний розсуд визначає, рішення, дії чи бездіяльність якого саме виконавця він бажає оскаржити та з яких підстав. При цьому, виходячи зі змісту принципу диспозитивності, суд не має повноважень оцінювати правомірність та визнавати протиправними рішення, дії чи бездіяльність інших виконавців, які брали чи беруть участь у виконавчому провадженні, сторона якого звернулась зі скаргою до суду.

А відтак, суд першої інстанції неправомірно вирішував питання щодо правомірності рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця Валевського О. О., оскільки у скарзі ОСОБА_1 просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренка О. С. щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих та інших дій у виконавчому провадженні № 50498043, спрямованих на виконання рішення суду у справі № 761/24136/15-ц.

Суд апеляційної інстанції врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у цій справі, та вважав судове рішення про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Валевського О. О. необґрунтованим та таким, що виходить за межі вимог скарги.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги, суд не прийняв долучену заявником копію листа Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04 жовтня 2021 року про те, що з 29 липня 2020 року по 03 лютого 2021 року виконавче провадження № 50498043 перебувало у віданні виконавця Петрухно С. О., оскільки вказаний доказ не був предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому не може бути врахований під час апеляційного перегляду. Крім того, зміст вказаного листа жодним чином не змінює вимог скарги, які заявник самостійно визначив, а саме: щодо визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондаренка О. С.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада

2021 року, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

20 грудня 2021 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року, витребувано справу із Шевченківського районного суду міста Києва.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

18 липня 2022 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Заявник вказує, що у вересні 2020 року він звернувся до суду зі скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні № 50498043. Згодом, 05 листопада 2020 року, він подав до суду першої інстанції заяву про уточнення вимог скарги, яку було зареєстровано судом за вх. № 97773/20 та приєднано до матеріалів цивільної справи. Цією заявою у прохальній частині скарги уточнено прізвище, ім'я та по батькові державного виконавця, правильне: « Петрухно Сергій Олександрович », замість описки: « Бондаренко Олександр Сергійович ».

Заявник вказує, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, прийнято без урахування відповідних правових висновків Верховного Суду щодо застосування положень статті 269 ЦПК України.

ОСОБА_1 стверджує, що за змістом мотивувальної частини оскаржуваної постанови апеляційного суду єдиною підставою для скасування ухвали суду першої інстанції є те, що суд неправомірно вирішував питання щодо правомірності рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця Валевського О. О., оскільки у скарзі заявник просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Бондаренка О. С.

Із такими висновками заявник не погоджується, оскільки суд апеляційної інстанції не дослідив матеріали справи, не звернув увагу на його заяву від 05 листопада 2020 року про уточнення прохальної частини скарги та на те, що на час подання скарги до суду першої інстанції, виконавче провадження № 50498043 перебувало у віданні державного виконавця Петрухно С. О. При цьому заявник стверджує, що суд першої інстанції, задовольняючи його скаргу, припустився помилки у зазначенні прізвища, ім`я та по батькові (далі - ПІБ) державного виконавця. Разом з тим, помилкове зазначення ПІБ іншого державного виконавця є технічною опискою суду першої інстанції і жодним чином не зачіпає права боржника, і не може слугувати підставою для задоволення його апеляції.

Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції, встановивши описку, мав би змінити ухвалу суду першої інстанції, а не відмовляти у задоволенні скарги.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 300/765/15-ц (провадження № 61-7654св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 761/13085/14-ц (провадження № 61-8957св21), від 09 вересня 2020 року у справі № 755/11440/18 (провадження № 61-4561св20), від 06 серпня 2021 року у справі № 2-3259/11 (провадження № 61-5640св21), від 04 червня 2020 року у справі № 641/2087/18 (провадження № 61-17448св19).

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На виконанні у Печерському районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 50498043 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 14 березня 2016 року Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення з ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» на користь ОСОБА_1 суми коштів за договором банківського вкладу, відсотків за вкладом та трьох процентів річних.

13 червня 2019 року державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Валевським О. О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки було встановлено, що рішенням Правління Національного банку України від 21 травня 2019 року було відкликано банківську ліцензію ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» та розпочато процедуру ліквідації банку.

Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця від 13 червня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 50498043 за виконавчим листом від 14 березня 2016 року.

Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Валевського О. О. від 24 квітня 2020 року виконавче провадження № 50498043 відновлено.

05 липня 2020 року стягувач звернувся до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із запитом про хід виконавчого провадження № 50498043, державний виконавець - Валевський О. О., який було залишено без реагування.

Із листа Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04 жовтня 2021 року встановлено, що з 29 липня 2020 року по 03 лютого 2021 року виконавче провадження № 50498043 перебувало у віданні виконавця Петрухно С. О.

Мотивувальна частина

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції виходив з приписів частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, вказавши, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Однак суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 подав до суду скаргу на дії/бездіяльність державного виконавця у порядку судового контролю за виконанням судового рішення (стаття 447 ЦПК України.)

Судовий контроль за виконанням судових рішень є засобом зміцнення законності, умовою, яка забезпечує виконання завдань судочинства, ефективною гарантією досягнення завдань судового виконання.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби.

Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Із пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вбачається, що суб`єктом оскарження може бути державний виконавець чи інша посадова особа державної виконавчої служби, які представляють орган державної виконавчої служби, оскільки державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Частинами першою, третьою статті 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення дії чи бездіяльність яких оскаржується.

Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржується, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника.

З наведеного вбачається, що заявник, звертаючись до суду із скаргою на підставі статті 447 ЦПК України, покладається на судовий контроль, який є важливою гарантією забезпечення обов`язковості й виконання судового рішення. Це означає, що таке рішення буде виконано у встановлені законом строки, належним чином і в повному обсязі.

Таким чином, здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, визначеного розділом VII ЦПК України, є завершальною стадією судового провадження, що виключає застосування принципів диспозитивності цивільного судочинства, визначеного статтю 13 ЦПК України та характерного для судового спору (позовного провадження).

Звертаючись із цією скаргою до суду, ОСОБА_1 просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих та інших дій у виконавчому провадженні № 50498043, спрямованих на виконання рішення суду у справі № 761/24136/15-ц.

Отже, з урахуванням того, що ОСОБА_1 подав до суду скаргу у порядку судового контролю за виконанням судового рішення, суд мав встановити виконавчий орган, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження, та вирішити питання щодо правомірності рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих та інших дій у виконавчому провадженні № 50498043, спрямованих на виконання рішення суду у справі № 761/24136/15-ц, оскільки згідно з положенням статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що поданий заявником під час апеляційного провадження лист ДВС щодо того, хто на даний час здійснює виконавче провадження, є новим доказом, який під час апеляційного розгляду може бути прийнятий лише у виняткових випадках.

Цей лист не є новим доказом у справі і свідчить лише про те, хто на час розгляду справи представляє державну виконавчу службу і виконує рішення суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин, оскільки судом апеляційної інстанції не досліджено фактичні обставини справи, а суд касаційної інстанції у силу вимог статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, то судове рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець