Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" вересня 2022 р. Справа № 596/763/21

Провадження № 2/596/31/2022

Гусятинський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Цвинтарної Т.М.

при секретарі судового засідання Рудніцькій О.П.

за участю: представника позивача - адвоката Гонти М.С.

представника відповідача - адвоката Гринихи Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Гусятин в режимі відеоконференцзв`язку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів за виконавчим написом нотаріуса, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), згідно якого просить стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 36425,82 гривень у порядку повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що 13 листопада 2015 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. був вчинений виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №6440 про стягнення грошових коштів у сумі 254 818,87 гривень з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Постановою головного державного виконавя відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції Процик З.М. від 23 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження №50592797 із примусового виконання вищевказаного виконавчого напису. В ході виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса з її заробітної плати було примусово стягнуто на користь АТ КБ «ПриватБанк» 36425,82 гривень.

Проте, рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 03 серпня 2020 року в справі №596/2317/18 її позов задоволено. Визнано виконавчий напис від 13 листопада 2015 року вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №6440, про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 254818,87 грн., які є її боргом за кредитним договором № ТЕR0SЕ00000929 від 12.12.2006 року, укладеним між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», таким, що не підлягає виконанню.

Вважає, що гроші в сумі 36425,82 гривень із її заробітної плати за примусовим виконання вищевказаного виконавчого напису були стягнуті та перераховані до АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно, так як правова підстава, на якій ПАТ КБ "Приватбанк" набуло кошти від неї у вищезазначеній сумі внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, відпала, оскільки рішенням суду вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

Посилаючись на вищенаведене, норми ст.1212 ЦК України, просить позовні вимоги задовольнити.

19 липня 2021 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що кредитний договір від 12 грудня 2006 року, на виконання якого було вчинено виконавчий напис є дійсним, оскільки його недійсність не встановлена будь-яким судовим рішенням. Кошти, щонадійшли від позивача були сплачені на погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Вважає, щовказана обставина підтверджується матеріалами справи та позивачем не спростована.

Також вказав, що з боку позивачки замовчуються ті обставини, що з її сторони, взяті на себе кредитні зобов`язання нею нехтуються та не виконуються належним чином.

Позивачкою не надано будь-якого доказу, який би підтвердив той факт, що вона виконала всі свої кредитні зобов`язання перед відповідачем.

Посилаючись на норми ст.ст.11, 14, ч.1 ст.204, ч.2 ст.241, ст.1212 ЦК України, вважає, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Гонта М.С. підтримав позов, посилаючись на доводи викладені у ньому.

Також вказав, що кредитно-заставний договір №ТЕR0SЕ00000929 від 12 грудня 2006 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року у справі № 596/461/19 визнано недійсним. Судом при винесенні даного рішення встановлено факт того, що вищезазначений кредитний договір ОСОБА_1 не підписувався. Вказане також підтверджується копією рішення цього ж суду від 03 серпня 2020 року, яким визнано виконавчий напис приватного нотаріуса від 13 листопада 2015 року, зареєстрований за № 6440 таким, що підлягає виконанню.

Представник відповідача - адвокат Гриниха Т.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечила щодо задоволення позову, з підстав наведених у відзиві на позов.

Представник відповідача - адвокат Гриниха Т.Ю. також вказала, що недійсність кредитного договору не свідчить про не отримання кредитних коштів. Стягнуті кошти за виконавчим написом в сумі 36 425,82 грн. пішли на погашення заборгованості за кредитним договором. Не заперечила факт визнання кредитного договору №ТЕR0SЕ00000929 від 12 грудня 2006 року судом недійсним та факт визнання судом виконавчого напису приватного нотаріуса від 13 листопада 2015 року, зареєстрованого за № 6440 таким, що не підлягає виконанню.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши в сукупності наявні у справі докази, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В силу вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу вимог ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 12 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір №TER0SE00000929.

13 листопада 2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Боднар І.М. за заявою відповідача вчинив виконавчий напис, реєстровий №6440 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року у розмірі 254818,87 гривень.

23 березня 2016 року головним державним виконавцем відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції Процик З.М. на підставі заяви відповідача про примусове виконання виконавчого напису було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50592797 з примусового виконання виконавчого напису №6440, виданого 13 листопада 2015 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Боднар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року у розмірі 254 818,87 гривень.

Вищевказаний виконавчий напис виконано частково. Сума, що була стягнута з позивачки за період з 10.01.2017 року по 26.12.2018 року становить 36 425,82 гривень. Вказаний факт підтверджується копією реєстру платіжних доручень Гусятинського РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області по виконавчому провадженні № 50592797 та не заперечено представником відповідача у судовому засіданні.

24 лютого 2020 року рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області в справі №596/461/19 кредитно-заставний договір №TER0SE00000929, укладений 12 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 визнано недійсним.

Згідно постанови Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2020 року рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2020 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2020 року повернуто.

Рішення суду від 24 лютого 2020 року набрало законної сили 02 липня 2020 року.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 03 серпня 2020 року в справі №596/2317/18 позов ОСОБА_1 задоволено. Виконавчий напис №6440, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Боднар І.М. від 13 листопада 2015 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 254 818, 87 гривень, як заборгованість за кредитним договором №TER0SE00000929 від 12 грудня 2006 року, визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили 04 вересня 2020 року.

Отже, як встановлено судом першої інстанції у вищевказаному рішенні та при його апеляційному перегляді судом апеляційної інстанцій, відповідач не мав законних підстав для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з позивача кредитної заборгованості, а нотаріус - підстав для вчинення такого напису.

Відповідно до частин 1,2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Тож, із змісту ст.1212 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Проаналізувавши норму ст.1212 Цивільного кодексу України, слід зробити висновок, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі, що стягнені з позивачки на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, отримані відповідачем кошти підлягають поверненню позивачці відповідно до статті 1212 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 року в справі № 910/1531/18, від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18.

Факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів.

Так, як вбачається з реєстру платіжних доручень Гусятинського РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області по виконавчому провадженні №50592797, виконавчий напис нотаріуса №6440 від 13.11.2015 року виконано частково. Стягнуто з позивачки за період з 10.01.2017 року по 26.12.2018 року - 36 425,82 гривень.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, встановлені обставини, суд вважає, що безпідставно набуті кошти підлягають поверненню позивачці, враховуючи факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення коштів.

Посилання представника відповідача на те, що кредитний договір від 12 грудня 2006 року, на виконання якого було вчинено виконавчий напис є дійсним, оскільки його недійсність не встановлена будь-яким судовим рішенням, суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема рішеннями суду, якими визнано недійсним вищевказаний кредитний договір та визнано виконавчий напис нотаріуса № 6440 від 13.11.2015 року щодо стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, таким, що не підлягає виконанню.

Посилання представника відповідача на те, що з боку позивачки замовчуються ті обставини, що з її сторони, взяті на себе кредитні зобов`язання нею нехтуються та не виконуються належним чином, а також на те, що останньою не надано будь-якого доказу, який би підтвердив той факт, що вона виконала всі свої кредитні зобов`язання перед відповідачем, суд вважає такими, що не мають правового значення для вирішення даного спору.

На підставі наведеного, ст.ст.1212 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , жительки с. Городниця, Чортківського району, Тернопільської області) до акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» (, місцезнаходження якого м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) про стягнення безпідставно отриманих коштів за виконавчим написом нотаріуса - задовольнити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» (, місцезнаходження якого м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , жительки с. Городниця, Чортківського району, Тернопільської області) 36 425 (тридцять шість тисяч чотириста двадцять п`ять) грн. 82 коп..

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Гусятинський районний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 26 вересня 2022 року.

Суддя Гусятинського районного суду

Тернопільської області Т.М. Цвинтарна