КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 756/15739/17

номер провадження №22-ц/824/6045/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представники відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року /суддя Шевчук А.В./

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , Київської міської Ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Ірина Юріївна про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Ірина Юріївна, державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Людмила Юхимівна про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , Київської міської Ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю., про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та витребування вказаної квартири з володіння ОСОБА_4

ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву із вимогами до ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю., Державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. про визнання ОСОБА_4 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнання за ним права власності на вказану квартиру.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальної площею 26,0 кв.м., житловою площею 10,20 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 26,0 кв.м., житловою площею 10,20 кв.м., У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання судових витрат. /т. 3 а.с. 181-187/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, у задоволенні первісного позову відмовити, задовольнивши зустрічні позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що жодних належних та допустимих доказів свого права на квартиру ОСОБА_7 в суді першої інстанції не надав. Крім того, положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. ОСОБА_7 ніколи не був власником квартири, між ним та ОСОБА_8 ніколи не було та немає ніяких відносин, як договірних, так і позадоговірних. Зважаючи на наведене, з власності ОСОБА_9 квартира не могла вибути, оскільки вона ніколи не була у його власності. Крім того, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, реальні правомочності продавця були підтверджені нотаріусом, у апелянта не було підстав вважати, що у продавця було відсутнє право на відчуження майна. Наголошував на тому, що будь-яких вказівок на недійсність договору купівлі-продажу квартири від 02.08.2017 р., за яким апелянт придбав у власність спірну квартиру у ОСОБА_10 , так само як і безпосереднього визнання вказаного договору недійсним рішення суду не містить. Не визнано також недійсним договір дарування квартири від 06 липня 2012 року. Також вказував, що судом проігноровано клопотання про проведення комплексної судової експертизи, щоб встановити чи виконаний підпис від імені нотаріуса Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. на договорі дарування квартири від 06 липня 2012 року, та чи містить договір ознаки підроблення і не було з`ясовано чи вчинений він за волі спадкоємиці. Також судом першої інстанції при прийнятті рішення не враховано, що оскільки апелянт є добросовісним набувачем про що також зазначено самим судом, то з часу придбання квартири ним були витрати на утримання квартири, ремонт, оздоблення та її поліпшення тощо, і, відповідно, можливість відшкодування таких витрат є лише у добросовісного набувача, водночас, у задоволенні вказаної вимоги було відмовлено.

Представник нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, клопотав про розгляд справи без їх участі, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 15.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіцею В.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за №653 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 20.04.2005 року було вчинено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі (запис в реєстрову книгу №д-753-238 за реєстровим №1054), а саме про те, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на праві власності (Т.1 а.с. 16).

Згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із матеріалів спадкової справи №4/2017 відкритої після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 вбачається, що єдиним спадкоємцем за законом після смерті останньої який вчасно звернувся із заявою про прийняття спадщини є онук померлої - ОСОБА_5 (Т.1 а.с. 172).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю. від 17.11.2017 року за №251/02-31 ОСОБА_5 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з невідповідністю відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, оскільки встановлено, що право власності на вищезазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено за іншою особою, громадянином ОСОБА_4 (Т. 1 а.с. 192, 193).

З матеріалів справи вбачається, що 06.07.2012 року ОСОБА_11 начебто отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 за Договором дарування від ОСОБА_6 , і цей договір начебто посвідчено 06.07.2012 року державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №7-327, а сам договір, викладено на бланку для вчинення нотаріальних дій за №318961.

При цьому, згідно відповіді Другої Київської державної нотаріальної контори від 10.11.2020 року за вих. №7045/01-16 отриманої на виконання ухвали суду про забезпечення доказів (Т.3 а.с. 107-113):

1) 06.07.2012 року державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. за реєстровим №7-327, згідно даних з реєстру для вчинення нотаріальних дій, договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 - не посвідчувався (копія запису нотаріальної дії за №7-327 з реєстру державного нотаріуса Другої Київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. додається);

2) державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. реєстрацію згаданого вище правочину у реєстрі за №7-327 - не проводив. Індекс реєстру державного нотаріуса Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. -№11;

3) державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. не посвідчував згаданий вище договір дарування та не використовував бланк Серії ВРР №318961 для посвідчення згаданого договору дарування;

4) державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. не використовував печатку нотаріуса для посвідчення згаданого договору дарування;

5) згідно даних реєстру для вчинення нотаріальних дій державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори був використаний бланк Серії ВРР №318961 для посвідчення Договору дарування домоволодіння. Дата витрачання бланка: 06.07.2012 року Реєстровий №11-587 (копія запису нотаріальної дії за №11-587 з реєстру державного нотаріуса Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. - додається);

6) станом на 06.07.2012 року індекс реєстру №7 належав державному нотаріусу Другої Київської державної нотаріальної контори - ОСОБА_12 ;

7) вищевказаний договір дарування квартири не посвідчувався, тому відповідно й виготовлення копії - не є можливим;

8) у справах Другої Київської державної нотаріальної контори зберігається копія іншого правочину, для посвідчення якого було використано бланк Серії ВРР №318961 (копія додається).

Задовольняючи первісні позовні вимоги суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 388 ЦК України якою передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Матеріалами справи та наданими доказами підтверджено, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 насправді не укладався та нотаріально не посвідчувався і в силу положень ст. 220 ЦК України є нікчемним.

З огляду на зазначене, вказаний договір не породжує тих прав і обов`язків, яких бажав ОСОБА_11 , а отже виключає право останнього володіння та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки спадкодавцю ОСОБА_6 належало право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 і вказана квартира вибула з володіння власника не з її волі протиправним шляхом, а відтак вказана квартира мала увійти у спадкову масу після смерті останньої, і відповідно, мала бути успадкованою єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності висновків суду про нікчемність договору, натомість безпідставне встановлення його фальсифікації, відхиляються апеляційним судом з огляду на те, що нікчемність договору встановлена судом першої інстанції виходячи з обставин того, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 не укладався, що підтверджується даними Другої Київської державної нотаріальної контори /т. 3 а.с. 105-107/.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

За вимогами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом…"; "…за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

Зазначених вимог судом першої інстанції дотримано.

При цьому апеляційний суд вказує на те, що на виконання вимог окремої ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2021 року /т. 3 а.с. 176-178/ Міністерство юстиції України обмежилось формальною відповіддю, вказавши, що відсутні підстави для проведення службової перевірки, оскільки спеціальні бланки нотаріальних документів не витрачались, фальсифікації і підробки не було, що повністю суперечить встановленим обставинам справи. /т. 3 а.с. 196/

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 02.08.2017 року укладеного з ОСОБА_10 , вказаний договір за №987 посвідчено 02.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозом В.І.

Відтак, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованих висновків про те, що за приписами ст. 388 ЦК України ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_6 поза її волею, протиправним шляхом на підставі нікчемного правочину.

За таких обставин ОСОБА_5 має право на витребування спірного нерухомого майна від добросовісного набувача - відповідача ОСОБА_4 за правилами ст. 388 ЦК України, а відповідач ОСОБА_4 зобов`язаний повернути власнику спірну квартиру.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову про визнання за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті громадянки ОСОБА_6 і витребування з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 та, відповідно, необхідності відмови у зустрічному позові ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги, щодо неможливості застосування судом першої інстанції механізму, передбаченого ст. 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 є спадкоємцем а не власником квартири, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від недобросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

При цьому, апеляційний суд наголошує, що ст. 388 ЦК України підлягає застосуванню, оскільки ОСОБА_5 мав право на спадщину з моменту її відкриття - смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому державна реєстрація договору купівлі-продажу від 15.04.2005 р. з ОСОБА_11 відбулась після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , водночас, ОСОБА_5 звернувся з заявою про прийняття спадщини 14.03.2017 р., а отже, нотаріус вже повинен був побачити, що спадщина вибула із володіння спадкодавця.

При цьому, до відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, 07.07.2017 р. спірна квартира продається вдруге ОСОБА_10 , а потім втретє 02.08.2017 р. ОСОБА_4 , вказані обставини повинні бути предметом розгляду у кримінальному провадженні, про що ОСОБА_4 подано заяву про вчинене кримінальне правопорушення.

Водночас, щодо доводів апеляційної скарги про відшкодування шкоди у зв`язку з витребуванням квартири з власності, апеляційний суд вказує на те, що жодних дій щодо встановлення винних осіб, не вчинено, зустрічний позов про визнання права власності заявлений з підстав добросовісності набуття власності, яка вибула з володіння власника поза її волею, подано формально. Вимог зустрічного позову про відшкодування шкоди ОСОБА_4 не заявлялось як і не надавалось відповідних доказів, не визначалось відповідачів, відповідальних за вказані дії.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: