ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/850/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №706/409/20 Категорія: 304090000 Орендарчук М. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

секретаря Попової М.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2022 року, у складі судді Орендарчука М.П., -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь 43 312 грн. за угодою позики. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що 21.10.2017 та 23.11.2017 надав відповідачу у позику грошові кошти 1500 грн та 750 грн відповідно, з строком повернення до 10.12.2017, що підтверджується розписками. Позивач зазначав, що за користування грошовими коштами за порушення виконання боргового зобов`язання визначена відповідальність в обсязі 5% від простроченої суми за кожен день прострочення, що складає 112 грн. 50 коп. за добу, а в сумі за весь час прострочення відсотки становлять 41 062 грн 50 коп.

Отже, позивач просив стягнути з відповідача основну суму боргу у розмірі 2250 грн та 41 062 грн 50 коп. несплачених відсотків за користування коштами, а також 840 грн 80 коп. сплаченого судового збору.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 12 250 грн., що включає в себе 2250 грн суму основного боргу та 10 000 грн несплачених відсотків за користування позикою. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 237 грн 80 коп сплаченого судового збору.

Суд своє рішення мотивував тим, що позивач передав кошти у позику, натомість відповідач своїх зобов`язань не виконав, кошти у визначений в розписках строк не повернув.

Крім того, суд вирішуючи питання про стягнення 5 % за користування позикою дійшов висновку про зменшення розміру неустойки з 41 062 грн 50 коп. до 10 000 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві, оскільки розмір неустойки більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання.

Відхиляючи доводи відповідача, що у розписках фактично визначені штрафні санкції (пеня) у розмірі 5 % за кожен день прострочення, суд виходив з того, що дослідженими розписками спростовуються такі твердження, так як в них вказано саме відсотки за кожен день прострочення за користування грошовими коштами.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку та просить рішення скасувати повністю, ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення 750 грн основного боргу за розпискою від 20.10.2017 задовольнити, в іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

В обгрунтування вимог скаржник зазначає, що дійсно отримував кошти у розмірі вказаному у розписках. Проте, суму позики в розмірі 1500 грн за розпискою від 21.10.2017 повернув, а позивач при ньому розірвав дану розписку. Після повернення 1500 грн. позичав 750 грн в строк до 10.12.2017, проте не повернув дану суму ОСОБА_1 .

Звертає увагу колегії суддів на ототожнення судом у рішенні понять процентів та неустойки, які є різними за своєю природою.

Дана обставина підтверджується також висновком суду про зменшення розміру неустойки з 41 062 грн 50 коп до 10 тис. грн., що свідчить про факт визнання судом зазначеної суми боргу у розмірі 5% за кожен день прострочення за користування грошовими коштами - неустойкою у формі пені. Натомість, у резолютивній частині рішення суд вирішує стягнути 10 тис. грн. несплачених відсотків за користування грошовими коштами.

Скаржник наголошує на тому, що позивач не подавав клопотання про стягнення процентів за користування коштами, у відповідності до ст. 635 ЦК України не звертався з вимогою сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, позовні вимоги були про стягнення боргу та пені за угодою позики.

Крім того, скаржник зазначає про сплив строків позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки, відсутність підстав, передбачених ст. 263 ЦК України для зупинення перебігу строків, та неподання позивачем клопотання про поновлення строку позовної давності щодо стягнення пені, що в сукупності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, не з`явилися, по причини неявки суд не повідомили, що відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з положенням ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 1 500 грн. - 21.10.2017 та 750 грн. - 23.11.2017, що не заперечується сторонами по справі.

Відповідно до копії розписки ОСОБА_2 від 23.11.2017 він позичив у ОСОБА_1 кошти в сумі 750 грн., які зобов`язувався повернути в строк до 10.12.2017. У випадку неповернення коштів у визначений строк, передбачено нарахування 5% від суми позичених коштів за кожну прострочену добу.

Кошти в сумі 750 грн за розпискою від 23.11.2017 не повернуто позивачу ОСОБА_2 , що останнім не заперечується, а тому сума позики в розмірі 750 грн. підлягає до стягнення з скаржника на користь позивача.

Водночас, скаржник стверджує, що сума позики в розмірі 1 500 грн., яка була надана йому 21.10.2017, ним повернута позивачу та останній розірвав розписку.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05 серпня 2022 року запропоновано позивачу надати до суду оригінал розписок від 23.11.2017 та 21.10.2017.

Проте, на час апеляційного розгляду позивачем не надано оригінали розписок.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ненадання позивачем оригіналу розписки від 21.10.2017 свідчить про недоведеність позовних вимог в частині наявності боргу за договором позики від 21.10.2017 в сумі 1 500 грн., а тому дані позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Суд першої інстанції не перевірив даної обставини та помилково прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 10 000 грн. несплачених відсотків за користування позикою.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач просив суд стягнути суму боргу 43 312 грн., з урахуванням 5 % за договором позики за користування грошовими коштами згідно з ст. 536 ЦК України, які натомість, згідно зі змістом позовної заяви є пенею за неповернення позики.

З розписок від 21.10.2017 та 23.11.2017 не вбачається, що сторони узгодили розмір процентів за користування коштами, наданими у позику, оскільки 5 %, про які вказано у розписках, фактично є неустойкою (штрафними санкціями) за несвоєчасне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Таким чином, сторони в договорі позики не визначили розмір процентів за користування коштами.

Згідно із ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України у випадку невизначення розміру процентів в договорі позики, їх розмір може бути визначений на рівні облікової ставки НБУ, проте, вимоги про стягнення такого розміру процентів позивач не заявляв, а тому суд у відповідності до вимог ч.2 ст. 264 ЦПК України позбавлений права вирішувати таке питання.

Судове рішення містить протилежні висновки про правову природу 5%, оскільки суд в мотивувальній частині рішення спочатку зазначає про 41 062 грн. 50 коп., як несплачених відсотків за користування коштами, наданими у позику, проте, надалі, з урахуванням норм статті 551 ЦК України, яка визначає порядок нарахування неустойки - приходить до висновку про необхідність зменшення саме розміру неустойки. У резолютивній частині рішення суд визначає стягнути з ОСОБА_2 10 000 грн несплачених відсотків за користування позикою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, оскільки при стягненні 5 % застосував, як норми матеріального права, що визначають нарахування та сплату неустойки, так і ті, які визначають стягнення відсотків за користування грошовими коштами, які не є тотожними поняттями за своєю правовою природою.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить переконання, що в копіях розписок визначено саме розмір штрафних санкцій (пені) за невиконання зобов`язань по поверненню позики.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично заявляв вимогу про стягнення пені у розмірі 5 % від простроченої суми позики за кожну добу прострочення.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегією суддів встановлено, що відповідач до ухвалення судового рішення заявляв про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог в частині нарахування пені (а.с.101-103). Крім того, аналогічну вимогу скаржник вказує в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що такі доводи скаржника заслуховують на увагу, оскільки в договорі позики копіях розписок, які наявні в матеріалах справи, від 21.10.2017, 23.11.2017 конкретно вказано строк повернення позики - 10.11.2017, 10.12.2017 відповідно.

Отже, перебіг строку позовної давності по першій розписці почався 11.11.2017, а по другій - 11.12.2017.

На час звернення позивача до суду строк позовної давності по вимогам в частині стягнення пені сплинув.

Враховуючи клопотання відповідача про застосування строків позовної давності по нарахуванню пені, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду в частині стягнення 10 тис. грн., які є штрафними санкціями (пенею). Відтак, відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, у зв`язку з спливом строків позовної давності.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів доходить висновку, що рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2022 року підлягає до скасування з ухваленням нового, яким позовні вимоги підлягають до часткового задоволення в частині стягнення з ОСОБА_2 750 грн. боргу за договором позики. В решті позовних вимог належить відмовити за вказаних вище підстав.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів змінює і розподіл судових витрат, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути судові витрати в розмірі 1239 грн. 19 коп. за апеляційну інстанцію, та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить до стягнення судові витрати на суму 14 грн. 54 коп. за подання позовної заяви, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2022 року у даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та пені за договором позики частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 750 грн (сімсот п`ятдесят гривень).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 14 грн. 54 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1239 грн. 19 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова