Справа № 585/857/21
Номер провадження 2-др/585/5/22
У Х В А Л А

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2022 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі головуючого судді В.О. Шульги, з участю секретаря Ю.В. Кириленко, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни заяву ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення, -

В С Т А Н О В И В :

15 березня 2022 року позивач ОСОБА_1 подав заяву в якій просить винести додаткове рішення або ухвалу про зазначення в резолютивній частині про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 січня 2021 р по 9 березня 2022 року. В обґрунтування заяви вказав, що 30 березня 2021 року ним було подано позовну заяву до ТОВ Таланпром про скасування наказу про його незаконне звільнення з роботи 25.01.2021 року та поновлення на роботі з дня звільнення. Рішенням Роменського міськрайсуду від 12 січня 2022 року його поновлено на роботі з дати звільнення. Повне рішення суду складено 24 січня 2022 року. З 9 березня 2022 року його поновили на роботі в ТОВ «Таланпром» видавши наказ про поновлення з дати звільнення - з 25 січня 2021 року, в якому зазначено. 1. Скасувати наказ про його незаконне звільнення з роботи від 25 січня 2021 року. 2. Поновити на роботі ОСОБА_1 з дати звільнення з роботи. На його заперечення чому не включили в наказ про поновлення на роботі пункту про виплату заробітку за час вимушеного прогулу, повна відмова, мотивуя тим що в резолютивній частині після слів «вирішив» в рішенні суду даного пункту не зазначено, а тільки в основній частині повного рішення від 24 січня 2022 року. На прохання видати йому копію наказу - відмова з обіцянкою на потім. При цьому посилається на ст. 235 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримав і просив задоволити. Суду пояснив, що його поновили на роботі, але питання про виплату заробітку не вирішене. Він вважає що дане питання потрібно вирішити, тому що йому заробіток не виплачують, а те що він не просив стягувати ці кошти при зверненні до суду з позовом про поновлення на роботі не має значення, тому що у статті прямо написано, що суд повинен стягнути.

Представник відповідача Лаврик С.О. проти задоволення заяви заперечувала, просила відмовити в її задоволенні. Суду пояснила, що суд не може прийняти рішення про стягнення цих коштів, тому що позивач, звертаючись з позовом не просив вирішити дане питання.

30 березня 2021 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ТОВ «Таланпром», в якому позивач просить: скасувати наказ про звільнення № П - П- 00001882 про його звільнення з роботи від 25.01.2021 року та поновити на роботі з дати звільнення. Ухвалою Роменського міськрайонного суду, від 31 березня 2021 року, провадження у справі відкрито. 18 серпня 2021 року, в доповненні до позовної заяви, позивач також просив скасувати наказ про звільнення з роботи від 25.01.2021 р. на поновлення на роботі з дати звільнення.

12 січня 2022 року суд закінчив розгляд справи і ухвалив рішення, яким позов задоволив і вирішив скасувати наказ № П-П-00001882 та поновити на роботі ОСОБА_1 з дати звільнення. Тобто, вирішуючи спір і задовольняючи позов, суд, в резолютивній частині рішення, виклав задоволені позовні вимоги саме так, як просив позивач.

Згідно ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Як передбачено ч.2 ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Відповідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частинами 1-3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Важливою умовою ухвалення додаткового рішення є та, що воно може прийматись тільки на підставі обставин, встановлених судом при розгляді і вирішенні справи. Додаткове рішення не може вирішувати питань, які не були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, у позові позивач не ставив питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, доказів щодо розміру такого заробітку та способу його визначення суду не надавав. Отже питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було предметом спору і в судовому засіданні, при розгляді спору по суті, не досліджувалося. Сторони своїх доводів та міркувань щодо цього питання не повідомляли, доказів щодо існування тих чи інших обставин не надавали.

На думку суду, при вирішенні спору щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу доказуванню підлягають такі обставини як розмір стягнення, тобто позивач має визначити суму, яка підлягає стягненню з відповідача та довести суду правильність її визначення, тобто надати докази на підтвердження розміру заробітку та провести розрахунок, в порядку визначеному чинним законодавством. Самостійне визначення судом розміру заробітку, за відсутності належних і допустимих доказів щодо даної обставини, буде оцінюватися сторонами як припущення, з чим може погодитися і суд, вищої інстанції, вирішуючи відповідну скаргу по суті. Крім цього, самостійне вирішення судом вимоги, яка не заявлена позивачем, буде вважатися порушенням засад змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Щодо посилання позивача на вимоги, передбачені ч. 2 ст. 235 КЗпП України, суд відмічає, що дана норма не може вважатися імперативною, оскільки в ній відсутнє зобов`язання відповідного органу, в будь-якому випадку, не залежно від наявності належних і допустимих доказів, прийняти рішення про виплату середнього заробітку.

Крім цього, в даному випадку суд вважає вірним застосувати саме норми ЦПК України, а не положення КЗпП України, тому що ЦПК України прийнято пізніше, а у разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше.

Також, звертаючись до суду з заявою про винесення додаткового рішення позивач не вказав яка з підстав, передбачених ч.1 ст. 270 ЦПК України, має бути взята до уваги, для винесення додаткового рішення, і така підстава в даній нормі відсутня, у зв`язку з чим суд вважає, що вирішувати питання виплати середнього заробітку шляхом винесення додаткового рішення, за таких обставин, не можливо взагалі.

Окремо суд відмічає, що заява про винесення додаткового рішення подана позивачем після фактичного виконання рішення суду, а саме - 15 березня 2022 року, в той час як рішення про поновлення на роботі, зі слів позивача, виконано 9 березня 2022 року.

З урахуванням викладеного заява, про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 270 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до апеляційного суду Сумської області. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п?ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повну ухвалу суду складено 31 березня 2022 року.

Суддя Роменського міськрайонного суду В. О. Шульга