печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Волкова С.Я.

секретар судового засідання Топал А.І.,

справа № 757/27985/21-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Морган Кепітал»,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Форінт»,

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант»,

третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Морган Кепітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання недійсним договору в частині передання права вимоги за кредитним договором зі змінами та доповненнями, а також укладеними додатковими угодами до нього,

установив:

25.05.2021 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору від 11.04.2018 р., укладеного міжАкціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», в частині передання права вимоги за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 р. зі змінами та доповненнями, а також укладеними додатковими угодами до нього, посилаючись на те, що за умовами укладеного договору Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 р., укладеним із нею, втім за актом прийому-передачі документації були передані копія кредитного договору, копії додаткових угод, отже не відбулось переходу прав вимоги. Згодом 20.06.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Морган Кепітал» було укладено договір № 73, втім за цим договором не відбулося переходу прав вимоги.

Ухвалою суду від 22.06.2021 р. відкрито провадження у справі.

Відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Морган Кепітал» відзив на позовну заяву не подано.

Відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» подано відзив на позовну заяву.

Третьою особою: Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант» пояснення щодо позову не подано.

Третьою особою: Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» подано пояснення щодо позову.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Надані суду докази свідчать про те, що 11.04.2018 р. між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - «Кредитор») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - «Набувач») було укладено договір, за умовами якого Кредитор зобов`язується передати у власність Набувачу права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, а Набувач зобов`язується прийняти від Кредитора права вимоги в обсязі та на умовах, що існуватимуть на дату відступлення прав вимоги, та сплатити Кредитору їх вартість. За домовленістю сторін загальна вартість прав вимоги визначена пунктом 3.1. договору, строк та порядок розрахунків сторін визначений пунктом 3.2. договору; перехід прав вимоги від Кредитора і набуття їх Набувачем у власність відбувається за умови сплати Набувачем Кредитору загальної вартості прав вимоги відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору та з моменту підписання сторонами реєстру відступлення прави вимоги (пункт 2.4. договору).

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», викладаючи свої заперечення проти позову ОСОБА_1 , у відзиві зазначив, що сторонами у повному обсязі виконані зобов`язання за договором від 11.04.2018 р., таким чином відповідно до статтей 512, 514, 517 ЦК України Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відступило права вимоги за: кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 р., додатковою угодою № 010/25-28/07-278/2 від 07.12.2009 р. до кредитного договору № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 р., додатковою угодою № 010/25-28/07-278/4 від 06.07.2010 р. до кредитного договору № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 р.; жодних доказів в спростування означених тверджень відповідача суду не надано.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів перевірено дотримання вищезазначених вимог та встановлено, що зміст і форма укладеного договору відповідають зазначеним вимогам цивільного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Так, позивач ОСОБА_1 , висуваючи вимоги про визнання недійсним укладеного договору в частині передання права вимоги за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 р. зі змінами та доповненнями, а також укладеними додатковими угодами до нього, свої вимоги обґрунтовує статтями 203, 215 ЦК України, та стверджує, що наявність, обсяг і зміст прав, що переуступаються кредитором на користь набувача можуть підтверджуватися лише оригіналами документів, що підтверджують наявність та певний обсяг зобов`язань.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недійсним укладеного договору в частині передання права вимоги за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 р. зі змінами та доповненнями, а також укладеними додатковими угодами до нього, ОСОБА_1 надано суду в якості письмових доказів копії: договору від 11.04.2018 р., реєстр відступлених прав вимоги від 11.04.2019 р., витягу з акту прийому-передачі документації від 11.04.2018 р., листування Приморського відділу поліції в місті Одесі із суддею Малиновського районного суду м. Одеси.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача про визнання недійсним договору 11.04.2018 р., укладеного міжАкціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», в частині передання права вимоги за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24.05.2017 р. зі змінами та доповненнями, а також укладеними додатковими угодами до нього, не знайшли свого підтвердження належними доказами.

Між тим згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 р. у справі № 910/10963/19, доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні […], а не документи, що засвідчують права, які передаються. Документи ж, які засвідчують саме право (вимогу) не є предметом договору цесії і не мають ніякого відношення до статусу цесіонарія, а тому їх непередання цесіонарію означає лише невиконання цедентом додаткового юридичного обов`язку, наявного у нього в силу закону, та не звільняє боржника від виконання своїх зобов`язань перед новим кредитором. Ані положення статті 512 ЦК України, ані положення статті 517 цього Кодексу не пов`язують факт виникнення у нового кредитора прав вимоги, що передається, і так само не містять зобов`язань первісного кредитора передавати новому кредиторові оригінали таких документів.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вимогами до відповідачів, просить врахувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-459/цс17 і згідно наведеної постанови: «Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору».

Отже, ключовою тезою зазначеної постанови Верховного Суду України у справі № 6-459/цс17 є те, що на момент передачі прав обов`язковим є дійсність вимоги на момент переходу цих прав та обсяг і зміст цих прав, що передаються.

Дійсно, згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право на доступ до правосуддя, статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Згідно частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, його можуть оспорити сторони договору або заінтересована особа. Такою заінтересованою особою має бути особа, права чи інтереси порушуються укладенням договору між іншими особами.

ОСОБА_1 не є стороною укладеного договору.

Так, при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статтей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За змістом статтей 215, 216 ЦК України заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Втім ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним, тому слід врахувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

В Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 р. у справі № 920/177/14).

Відсутність порушеного або спорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Таким чином, вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу, а позивач, який не є стороною оспорюваного ним договору, звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси. Водночас, суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Тобто обов`язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на позивача.

Між тим ОСОБА_1 не надала доказів та не обґрунтувала, яким чином оспорюваний нею договір відступлення права вимоги порушує її суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси.

Так, за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 р. у справі № 3-43гс15).

У даному випадку в результаті укладення договору відступлення права вимоги від 11.04.2018 р. обсяг майнових зобов`язань позивача не змінився, не змінився і строк їх погашення, а упостанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 р. у справі № 522/1528/15-ц містяться правові висновки, що недоведеність порушеного свого права або інтересу є обов`язковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись статтями 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 280-282, 352, 353, 355ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Морган Кепітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання недійсним договору в частині передання права вимоги за кредитним договором зі змінами та доповненнями, а також укладеними додатковими угодами до нього.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Морган Кепітал» (01103, м. Київ, вул. Михайла Драгоманова, 20, ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2, ).

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант» (65029, м. Одеса, вул. Ольгіївська, 14, ).

Третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (01011, м. Київ, вул. Лескова, 9, ).

Суддя Волкова С.Я.