головуючий у суді І інстанції Жук М.В.
провадження № 22-ц/824/7099/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути на її користь аліменти з ОСОБА_2 на утримання дитини у розмірі ј частини заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 донька позивача - ОСОБА_4 народила сина ОСОБА_5 , відомості про батька якого внесені при реєстрації народження на підставі частини 1 статті 135 СК України.

27 липня 2012 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_2 , а 14 січня 2014 року за їх спільною заявою про визнання батьківства Оболонським РУЮ у місті Києві прізвище дитини було змінено з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », а по батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 померла, після її поховання, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання свого сина, матеріальної допомоги для його утриманню не надавав, а в подальшому був засуджений судом до позбавлення волі.

Після смерті її доньки малолітній ОСОБА_3 залишився проживати з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 07 липня 2020 року ОСОБА_3 надано статус дитини позбавленої батьківського піклування, а 29 липня 2020 року позивача призначено його опікуном.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття або припинення опіки над ним.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про позбавлення батьківських прав відповідача мотивоване тим, що відповідач до взяття його під варту не втрачав інтересу до свого малолітнього сина, висловлював бажання брати участь в його утриманні та вихованні, намагався підтримувати матеріально, після взяття під варту його ставлення до батьківських обов`язків не змінилося, однак ситуація ускладнена внаслідок напружених стосунків з матір`ю покійної дружини.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається в обґрунтування вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до малолітнього сина, оскільки після взяття під варту він об`єктивно втратив можливість безпосередньо брати участь у його вихованні, що свідчить про відсутність свідомого ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків. Також позивачем не доведено, що позбавлення позивача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини і є необхідним за умов, що склались.

Висновок органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його малолітнього сина, судом першої інстанції оцінений, як такий, що складений без належного вивчення ситуації в якій опинились сторони, він не містить переліку конкретних обставин, які б свідчили про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року в частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_2 та у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не виконав обіцянки щодо виконання його батьківських обов`язків, на роботу не влаштувався, у вихованні ОСОБА_3 позивачу не допомагав та є засудженим до чотирьох років шести місяців позбавлення волі за ряд умисних із застосуванням насильства корисних злочинів.

Малолітній ОСОБА_3 потрібний відповідачу лише як засіб для уникнення покарання, що було використано відповідачем при його засудженні у 2019 році. Після свого затримання і обрання запобіжного заходу тримання під вартою відповідач не повідомив ані слідчого, ані прокурора, ані суддю, що в нього залишається дитина без батьківського догляду.

Відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав лише для того, щоб і в подальшому використати наявність у нього малолітнього сина, як привід для пом`якшення відбування покарання чи умовно-дострокового звільнення з місця позбавлення волі.

З ІНФОРМАЦІЯ_3 (дня смерті доньки позивача) і до свого затримання 21 грудня 2019 року відповідач жодного разу не зв`язувався по телефону із своїм сином, хоча йому був відомий номер мобільного телефону дитини. Позивач не обмежувала ОСОБА_2 у спілкуванні із сином, не створювала йому перешкоди для зустрічей з ОСОБА_3 , тому відповідач не звертався до відповідних органів, що я перешкоджаю йому в побаченнях з дитиною, чи займатися вихованням сина. До того ж ОСОБА_2 міг безперешкодно відвідувати школу, де навчалася дитина, але відповідач цього не робив, бо у нього відсутні батьківські почуття до ОСОБА_3 .

Тому позивач вважає доведеним те, що ОСОБА_2 з ІНФОРМАЦІЯ_3 повністю усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в оскаржуваній частині, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (а.с. 6).

Як вбачається із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису № 324 від 08 лютого 2012 року про народження ОСОБА_12 відомості про батька внесені за вказівкою матері відповідно до частини 1 статті 135 СК України (а.с. 7-9).

27 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , прізвище якої після реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_7 , укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 10).

15 січня 2014 року до актового запису № 324 від 08 лютого 2012 року про народження ОСОБА_13 внесені зміни, а саме: внесені відомості про визнання батьківства за спільною заявою батьків ( ОСОБА_2 та ОСОБА_11 ) № 07 від 14 січня 2014 року, прізвище дитини змінено на ОСОБА_7 , по батькові на ОСОБА_9 , прізвище матері змінено з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 , прізвище батька дитини змінено з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 , ім`я з ОСОБА_8 на ОСОБА_14 , по батькові з ОСОБА_15 на ОСОБА_16 (а.с. 7-9).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11).

Як вбачається зі змісту листів Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 червня 2019 року за заявою ОСОБА_1 у червні 2019 року з ОСОБА_2 проведено профілактично-виховні бесіди в ході яких він пояснив, що планує влаштуватись на роботу та забезпечувати дитину належним чином. Крім того, він зазначив, що здає в оренду належну йому квартиру, а гроші віддає ОСОБА_1 (а.с. 15, 20).

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 185, частиною 2 статті 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Як вбачається зі змісту цього вироку ОСОБА_2 був затриманий та перебував під вартою з 21 грудня 2019 року (а.с. 22-25).

Розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 441 від 07 липня 2020 року ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 13).

Розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 334 від 29 липня 2020 року ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який буде проживати разом із опікуном за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Оболонського району м. Києва від 25 травня 2020 року ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , спостерігається лікарями філії № 3 КНП «ЦПМСД № 1» Оболонського району, укладено декларацію з лікарем-педіатром ОСОБА_19 ; на амбулаторному прийомі та при відвідуванні вдома, дитина завжди знаходиться з бабусею ОСОБА_1 , у зв`язку зі смертю матері ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 (а.с. 16).

Зі змісту виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 9484, хірургічне відділення вбачається, що в період стаціонарного лікування ОСОБА_20 в загально хірургічному відділенні з 04 по 06 липня 2019 року з дитиною перебувала бабуся ОСОБА_1 (а.с. 17).

Відповідно до довідки Навчально-виховного комплексу «Школа І ступеня - гімназія «Потенціал» від 20 травня 2020 року батько ОСОБА_20 не бере участі у його вихованні, не спілкується з класним керівником та вчителями, не відвідує батьківських зборів та навчанням дитини не цікавиться (а.с. 18).

Згідно акту від 04 червня 2020 року обстеження житлово-побутових умов проживання малолітнього ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , санітарно-гігієнічні умови відповідають санітарним вимогам, для виховання, розвитку та проживання дитини створені умови (а.с. 9).

Висновком органу опіки та піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 грудня 2020 року № 104-11694 визначено доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_20 (а.с. 50-51).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту - Конвенція) є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення цього пункту свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 до взяття під варту не втрачав інтересу до свого малолітнього сина, висловлював бажання брати участь в його утриманні та вихованні, намагався підтримувати матеріально, після взяття під варту його ставлення до батьківських обов`язків не змінилося, однак ситуація ускладнена внаслідок напружених стосунків з матір`ю покійної дружини.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що матір дитини - ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відповідач був затриманий 21 грудня 2019 року, тобто у цей період коли він був вільний у своєму пересуванні, відповідач не брав участі у вихованні дитини, не піклувався про нього, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечував матеріально, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, висновком Оболонської районної адміністрації Одеської міської ради від 22 грудня 2020 року, який безпідставно відхилений судом першої інстанції лише з посиланням на те, що такий висновок складений без належного вивчення ситуації в якій опинились сторони.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач був достовірно обізнаний про смерть ОСОБА_11 , оскільки був присутнім на її похованні, та відповідно був обізнаний про тяжку життєву ситуацію дитини, викликану смертю її матері, однак не вжив заходів на забезпечення догляду за дитиною, яка після смерті матері була позбавлена будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над дитиною та призначення опікуном бабусі, яка є позивачем у справі.

Позивачем надано належні та допустимі докази, які підтверджують винну поведінку відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків.

Під час затримання та ухваленні вироку відповідач не повідомив органу досудового розслідування та суду про наявність у нього малолітньої дитини та необхідність встановлення опіки над дитиною, яка втратила матір, що підтверджується змістом вироку Дніпровського районного чуду міста Києва від 05 березня 2020 року.

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року відповідача засуджено до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців (а.с. 22-25).

Апеляційний суд враховує, що період з ІНФОРМАЦІЯ_3 (дня смерті матері дитини) і до ІНФОРМАЦІЯ_5 (день затримання відповідача), у який відповідач через свою винну поведінку, свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, є невеликим, однак у цей період після смерті своєї матері дитина як ніколи потребувала батьківської турботи, піклування, емоційної підтримки, яку відповідач їй так і не надав та у цей період вчинив два кримінальних правопорушення під час іспитового строку відбуття покарання, в тому числі і стосовно малолітньої дитини (грабіж), що розцінюється апеляційним судом як виключні обставини.

Встановлені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя, та відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дитини, а також те, що відповідач фактично не виконував свої батьківські обов`язки у період, коли дитина лишилася матері, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року в частині відмови у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати в оскаржуваній частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати з ухваленням нового судового рішення у цій частині.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська