ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/24466/21

Провадження № 22-ц/4820/693/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької міської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Хмельницької міської ради (далі - Рада) про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування.

ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір, ОСОБА_2 , внаслідок чого відкрилася спадщина на земельну частку (пай) із земель колективної власності Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Гречани» м. Хмельницького (далі - СТОВ «Гречани») розміром 2,00 умовних кадастрових гектара. Позивачка як єдина спадкоємиця ОСОБА_2 першої черги за законом прийняла цю спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Наразі вона не може оформити права на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на земельну частку (пай).

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право на земельну часку (пай) із земель колективної власності СТОВ «Гречани» розміром 2,00 умовних кадастрових гектара як на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2022 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 не вступила в управління та володіння спадковим майном і пропустила строк звернення до суду з позовом про захист свого цивільного права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 на час її смерті, вступила в управління спадковим майном і прийняла спадщину в установленому порядку, а позовна давність у спірних правовідносинах не сплила. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість зустрічного позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Рада не подала відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції встановив обставини справи повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено ним неправильно. Крім того, суд не застосував пункт 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за № 152/361) (далі - Інструкція), неправильно витлумачив норми статей 71, 75 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) та не дотримався приписів статей 12, 89 ЦПК України.

У зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення підлягає зміні.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 безпосередньо перед смертю ОСОБА_2 проживала разом із нею у будинку АДРЕСА_1 .

Друга Хмельницька державна нотаріальна контора листом №955/02-14 від 25 вересня 2021 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) із земель колективної власності СТОВ «Гречани» розміром 2,00 умовних кадастрових гектара через відсутність документів про належність померлій ОСОБА_2 цього майна.

Застосовані норми права

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 ЦК України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За змістом ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

В силу ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Із положень п. 113 Інструкції, яка була чинною на час виникнення спірних відносин, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Як передбачено ст. 560 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 1296 чинного ЦК України.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ №720/95) право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Пунктом 3 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року №666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом успадкування.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 5 червня 2003 року №899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон №899-ІV) основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Із положень ч. 1 ст. 77 ЦПК України слідує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як передбачено ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Ці права та обов`язки мають належати спадкодавцеві на момент його смерті. Спадкоємці набувають право на спадщину лише за умови, що вони віднесені законом до спадкоємців померлої особи (за законом або за заповітом) та прийняли спадщину в установленому порядку.

Відносини спадкування регулюються тим законом, який був чинним на час відкриття спадщини, зокрема, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року (дата набрання чинності діючого ЦК України) до відносин спадкування застосовуються відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, в тому числі щодо порядку прийняття спадщини.

Згідно цього Кодексу для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, необхідно щоб він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або щоб він подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець має вчинити ці дії протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особа набуває право на земельну частку (пай) за наявності трьох умов - перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання, отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю і включення до списку осіб, доданого до цього акта.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець має право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до роз`яснень, які дав Верховний Суд України у пункті 24 постанови від 16 квітня 2004 року №16 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Із акта комітету самоорганізації населення мікрорайону Гречани м. Хмельницького (а.с. 12) слідує, що ОСОБА_1 та її матір, ОСОБА_2 , проживали та були зареєстровані по АДРЕСА_1 , до моменту смерті ОСОБА_2 . Ця обставина також підтверджується паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 5).

Оскільки ОСОБА_1 безпосередньо перед смертю матері ОСОБА_2 проживала разом з нею, то вона є такою, що вступила в управління та володіння спадковим майном останньої.

Суд першої інстанції не застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не вступила в управління та володіння спадковим майном ОСОБА_2 .

Водночас матеріали справи не містять належних і допустимих доказів щодо паювання земель СТОВ «Гречани», перебування ОСОБА_2 у членах цього підприємства, отримання СТОВ «Гречани» державного акта на право колективної власності на землю, включення ОСОБА_2 до списку осіб, доданого до цього акта, та видачі їй сертифіката на право на земельну частку (пай).

Надані ОСОБА_1 письмові докази: лист Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 16 вересня 2021 року №К-245/0-0.381-307/45-21 про відсутність сертифіката на право на земельну частку (пай) на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 13), архівний витяг рішення Грузевицької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 29 листопада 1999 року №1 «Про затвердження проекту організації території та відведення земельних часток (паїв) і передачу їх у приватну власність співвласникам СТОВ «Гречани» (а.с. 14) і протокол розподілу земельних часток (паїв) між співвласниками с.п. «Гречани» Хмельницького району Хмельницької області (померлі) (а.с. 15), - достовірно та достатньо не вказують на те, що ОСОБА_2 за життя набула права на цю земельну частку (пай) СТОВ «Гречани».

Оскільки ОСОБА_1 не довела набуття ОСОБА_2 права на земельну частку (пай) СТОВ «Гречани», то це право не може перейти до неї як спадкоємиці матері.

В позові ОСОБА_1 слід відмовити з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги про обґрунтованість позову не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо строків звернення до суду за вирішенням спору

Статтею 71 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР (в редакції Закону 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

За змістом указаних правових норм позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді. Тривалість загальної позовної давності встановлена у три роки.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Водночас відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, то у задоволенні позову слід відмовити за безпідставності вимог, а не через сплив позовної давності.

Суд першої інстанції помилково відмовив у позові ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення за захистом порушеного права.

3. Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався норм матеріального та процесуального закону, які підлягали застосуванню, хоча зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.

У зв`язку з цим, рішення суду слід змінити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 квітня 2022 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 39