КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6936/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Житлового-будівельного кооперативу «Захисник», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСВ «Практик» про визнання майнових прав на частку в об`єкті незавершеного будівництва та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовувала тим, що 22 лютого 2016 року вона уклала з ТОВ «ОСВ Практик» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що 20 червня 2014 року між ЖБК «Захисник» (замовник) та TOB «ОСВ Практик» (генеральний підрядник) було укладено договір генерального підряду на капітальне будівництво № 2.

За цим договором генпідрядник зобов`язувався на свій ризик своїми коштами та/або залученими силами та засобами збудувати та передати замовнику об`єкт будівництва, а саме: житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 . Запланований термін введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 3-й квартал 2015 року.

Відповідно до довідки ТОВ «ОСВ Практик» № 80 від 15 грудня 2015 року термін дії договорів купівлі продажу зазначених квартир продовжено до 20 січня 2016 року.

Зазначала, що вона належним чином виконала свої зобов`язання за договором, сплативши 322 550 грн на користь ТОВ «ОСВ Практик», при цьому, відповідачі не виконують умови договору.

Ці обставини свідчать про невизнання відповідачами факту переходу майнових прав до позивачки, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, оскільки на даний момент не існує жодного документа, який може бути доказом отримання позивачем майнових прав на об`єкт нерухомості, що у свою чергу є грубим порушенням прав та інтересів позивача.

Вказувала, що на сьогодні будівництво житлового будинку не закінчено, об`єкт в експлуатацію не введено, при цьому відповідачі не дотримуються взятих на себе зобов`язань щодо строків будівництва, тим самим порушуючи умови договору.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скаргу обґрунтовує тим, що предметом укладеного з ТОВ «ОСВ Практик» договору купівлі-продажу майнових прав є майнові права саме на квартиру, якої не існувало, як на момент укладення даного договору, так і не існує на момент розгляду справу в суді.

З наведеного можна дійти до висновку, що позивач придбавши у ТОВ «ОСВ Практик», тобто, в особи, яка не мала прав власника на розпорядження об`єктом незавершеного будівництва чи доручення власника на продаж майнових прав з правом отримання коштів на свою користь, майнові права на неіснуючу квартиру, звернулась до суду з вимогами про визнання майнових прав на відмінний від придбаного об`єкт, а саме: частку в об`єкті незавершеного будівництва.

Зазначене вище дає підстави суду для висновку про те, що право позивача є порушеним, однак останнім обраний неправильний спосіб захисту прав, який за встановлених судом обставин, - є неефективним.

Вказує, що майнові права на квартиру існували як на момент укладання між ОСОБА_1 та ТОВ «ОСВ Практик» Договору купівлі-продажу майнових прав від 22.02.2016 року, так і існують на даний час, так як будинок є збудованим, але не введеним в експлуатацію внаслідок тривалого конфлікту між відповідачами, заручниками якого, окрім позивачки, стали приблизно 50 інвесторів, за рахунок грошових коштів яких ТОВ «ОСВ Практик» частково збудовано будинок та яких ЖБК «Захисник» в протиправний спосіб намагається позбавити права приватної власності на придбані у ТОВ «ОСВ Практик» майнові права.

Наголошує, що вона сумлінно та належним чином виконала свої зобов`язання, передбачені Договором купівлі, сплативши на користь ТОВ «ОСВ Практик» ціну Договору купівлі у розмірі 338 040 грн., що становить 100 % вартості майнових прав на квартиру, про що свідчить відповідна довідка ТОВ «ОСВ Практик» №30 від 25 червня 2017 року. Як вбачається з п.1 та п.2 укладеної 03.11.2014 року між відповідачами додаткової угоди до Договору: «1. Замовник передає Генеральному підряднику частину своїх функцій, що стосуються фінансування будівництва помешкань та приміщень, перелік яких наведено в п.1.2. Договору. Фінансування може здійснюватися за рахунок власних коштів Генерального підрядника та/або за рахунок залучених коштів від фізичних та юридичних осіб (кредитів, інвестиційних угод, договорів купівлі-продажу майнових прав тощо. Таким чином, Генеральний підрядник набуває майнові права на помешкання та приміщення перелік яких наведено в П.1.2. Договору.».

Отже, від 03.11.2014 року ТОВ «ОСВ Практик» мав всі повноваження та на законних підставах володів майновими правами на помешкання та приміщення, перелік яких наведено в п.1.2. Договору, та мав всі правові підстави укладати з фізичними та юридичними особами, у тому числі із ОСОБА_1 , договори купівлі-продажу майнових прав на ці помешкання.

Звертає увагу суду на те, що умовами Договору генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 20.06.2014 року не передбачено обов`язку для ТОВ «ОСВ Практик» перераховувати отримані від інвесторів кошти на банківський рахунок ЖБК «Захисник», а зобов`язано ТОВ «ОСВ Практик» використовувати отримані від інвесторів грошові кошти для фінансування будівництва помешкань та приміщень (п.1 додаткової угоди №1 від 03.11.2014 року до Договору генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 20.06.2014 року), і саме тому отримані Відповідачем-2 від нех грошові кошти у розмірі

338 040 грн. не були перераховані ТОВ «ОСВ Практик» відповідачу ЖБК «Захисник», а були використані ТОВ «ОСВ Практик» для фінансування будинку.

Крім того, вважає, що чинним законодавством України, зокрема, ЦК України, не визначений вичерпний перелік договорів (правочинів), на підставі яких покупець може придбати у продавця (набути у власність) майнові права на об`єкт нерухомості, що буде збудований в майбутньому. Частиною 1 статті 876 ЦК України встановлено, що власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором, і саме Договором та додатковою угодою від 03.11.2014 року до нього, що були укладені відповідачами, передбачено, що ТОВ «ОСВ Практик» набув майнові права на помешкання та приміщення, перелік яких наведено в п.1.2. Договору, а отже був власником майнових прав на ці помешкання, та відповідно мав право вільно розпоряджатися цими майновими правами, що від 2019 року заперечується ЖБК «Захисник» у доволі дивний спосіб - «анулювання» укладених з інвесторами договорів», при цьому від 2014 року до червня 2019 року ЖБК «Захисник» не оспорював це право власності на майнові права, а від липня 2019 року внаслідок тривалого конфлікту між відповідачами почав не визнавати, що у підсумку наносить матеріальну шкоду перш за все таким інвесторам - фізичним особам, як позивачка.

Таким чином, зазначає, що фактично між відповідачами було укладено змішаний договір, який містить в собі елементи договору будівельного підряду та договору купівлі-продажу майнових прав, що не заборонено чинним законодавством України, зокрема статтею 876 ЦК України, оскільки Договір разом із додатковими угодами не був визнаний недійсним у судовому порядку, а у ТОВ «ОСВ Практик» були всі правові підстави для укладання з покупцями (юридичними та фізичними особами) нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу майнових прав.

Проте, від липня 2019 року ЖБК «Захисник» в односторонньому порядку «анулював» право власності ОСОБА_1 на майнові права на квартиру шляхом направлення ТОВ «ОСВ Практик» листа, в якому повідомив про «анулювання» укладених з інвесторами договорів, у тому числі з ОСОБА_1 .

Тобто, ЖБК «Захисник», незважаючи на те, що позивачкою повністю виконані умови Договору купівлі та будинок є таким, що частково збудований за грошові кошти, протиправно вирішив позбавити її права приватної власності на майнові права на квартиру, порушуючи імперативні приписи статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності. Право приватної власності є непорушним, саме тому вона звернулася за захистом свої прав та законних інтересів до Дарницького районного суду м.Києва із зазначеним позовом.

Також, звертає увагу суду на те, що чинне законодавство України не містить такої підстави для невизнання майнових прав на будь-який об`єкт, як «анулювання майнових прав на квартиру», і ЖБК «Захисник» не звертався до суду з позовами до інвесторів про визнання правочинів, укладених між інвесторами та ТОВ «ОСВ Практик» недійсними.

Досліджуючи умови Договору та додаткової угоди від 03.11.2014 року до Договору, суд першої інстанції взагалі не побачив наявність у додатковій угоді від 03.11.2014 року до Договору пункту 2, відповідно до якого Генеральний підрядник (ТОВ «ОСВ Практик») набуває майнові права на помешкання та приміщення, перелік яких наведено в п.1.2. Договору.

Таким чином, поки будинок не буде введений в експлуатацію, ОСОБА_1 не зможе зареєструвати право власності на квартиру, в будівництво якої нею були проінвестовані кошти - власні заощадження.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Лушкін П.Ю. - представник ЖБК «Захисник» просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позову, а відомості, які б спростовували даний висновок суду, в матеріалах справи відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 22 лютого 2016 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «ОСВ Практик» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

20 червня 2014 року між ЖБК «Захисник» (замовник), та TOB «ОСВ Практик» (генеральний підрядник) укладений договір генерального підряду на капітальне будівництво №2.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору генпідрядник зобов`язується на свій ризик своїми коштами та/або залученими силами та засобами збудувати та передати замовнику об`єкт будівництва: житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом пункту 12 цього договору передбачено, що з метою забезпечення фіксованої вартості житла для членів кооперативу «Захисник» замовник надає можливість генпідряднику залучити кошти інвесторів для фінансування будівництва помешкань, перелік яких наведено у пункті 1.2 договору. Генпідрядник зобов`язується завершити виконання робіт не пізніше 14 календарних місяців з дати отримання від замовника першого платежу згідно з пунктом 4 цього договору за умови своєчасного фінансування будівництва замовником (пункт 2.3 договору).

Згідно з довідкою ТОВ «ОСВ Практик» №30 від 25 червня 2017 року ОСОБА_1 є власником майнових прав на спірну квартиру, ОСОБА_1 сплатила 338 040 грн., що становить 100 % вартості майнових прав.

Листом від 15 липня 2019 року ЖБК «Захисник» повідомило ТОВ «ОСВ Практик» про відмову в односторонньому порядку від зобов`язань за договором генерального підряду №2 у зв`язку із суттєвим порушенням ТОВ «ОСВ Практик» строків будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим закінчення будівництва у строк стало явно неможливим.

За статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Способом захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до матеріалів справи і як встановлено судом, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею майнове право на частку в об`єкті незавершеного будівництва - житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі проінвестованої квартири в даному об`єкті за номером АДРЕСА_1 та визнати за нею (позивачкою) майнове право на отримання в натурі об`єкта інвестування, а саме, вищезазначеної квартири.

З наявного у матеріалах справи договору генерального підряду на капітальне будівництво №2, укладеного 20 червня 2014 року між ЖБК «Захисник» та ТОВ «ОСВ Практик» вбачається, що генпідрядник зобов`язується на свій ризик своїми та/або залученими силами та засобами збудувати та передати замовнику об`єкт будівництва відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації, умов договору та завдання замовника, а замовник зобов`язується прийняти закінчений будівництвом об`єкт та сплатити його в межах договірної ціни. З метою забезпечення фіксованої вартості житла для членів кооперативу «Захисник» замовник надає можливість генпідряднику залучити кошти інвесторів для фінансування будівництва помешкань. Об`єкт будівництва: житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За вимогами ст.ст.875, 876 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Зазначені норми закону реалізовані в п.10.19 та 13.3 укладеного договору генерального підряду, згідно з якими підписання декларації щодо введення об`єкту в експлуатацію визначає момент переходу об`єкту у розпорядження замовника. Генпідрядник несе майнову відповідальність за збереження виконаних робіт до моменту передачі об`єкту на баланс замовника.

Зазначеним договором між ЖБК «Захисник» та ТОВ «ОСВ Практик» визначено, що саме замовник є власником майнових прав на об`єкт, що будується за його замовленням і саме йому по закінченню будівництва має бути переданий даний об`єкт.

Будь-які договори, на підставі яких у відповідності до норм чинного законодавства належні ЖБК «Захисник» майнові права перейшли б у власність до «ОСВ Практик» чи останнє набувало б права вільного розпорядження ними на свою користь сторонами не укладалися.

У даному випадку лише замовнику належить виключне право укладати договори, що стосуються майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-318цс15 та від 18 листопада 2015 року у справі №6-1858цс15, від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/20612/15-ц (провадження №14-39цс19) містяться наступні правові висновки.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не звернула увагу, що як укладеним між ЖБК «Захисник» та ТОВ «ОСВ Практик» договором, так і укладеним ним з ТОВ «ОСВ Практик» договором купівлі-продажу майнових права на квартиру не передбачено можливості набуття ним у майбутньому права власності на об`єкт незавершеного будівництва, а, отже, і майнових прав на нього він не має.

Також поза увагою позивача залишився той факт, що договір щодо об`єкту незавершеного будівництва, на частку якого він просить визнати майнові права, ним не укладався.

Предметом укладеного з ТОВ «ОСВ Практик» договору купівлі-продажу майнових прав є майнові права саме на квартиру, якої не існувало як на момент укладення даного договору, так і не існує на момент розгляду справу в суді.

Таки м чином, позивачка придбавши у ТОВ «ОСВ Практик», тобто, в особи, яка не мала прав власника на розпорядження об`єктом незавершеного будівництва чи доручення власника на продаж майнових прав з правом отримання коштів на свою користь, майнові права на неіснуючу квартиру, звернулась до суду з вимогами про визнання майнових прав на відмінний від придбаного об`єкт, а саме, частку в об`єкті незавершеного будівництва.

Згідно з вимогами ч.2, 3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Докази, які вказують на те, що об`єкт, майнові права на який хоче визнати позивач, зареєстрований у встановленому законом порядку, у матеріалах справи відсутні. Ступінь готовності об`єкта до експлуатації також невідома, оскільки доказів зазначеним обставинами сторони суду не надавали.

Враховуючи зазначене, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у заявлений ним спосіб були відсутні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, як вірно вважав суд, право позивача є порушеним, однак останнім обраний неправильний спосіб захисту прав, який за встановлених судом обставин є неефективним.

Крім того, доводи позивачки в частині наявності у ТОВ «ОСВ Практик» права на укладання договорів купівлі-продажу майнових прав на підставі п.1.2 договору генерального підряду та п. 1 додаткової угоди до зазначеного договору теж є необґрунтованими.

Так, пунктом 1.2. договору генерального підряду на капітальне будівництво визначено, що з метою забезпечення фіксованої вартості житла для членів кооперативу «Захисник» замовник надає можливість генпідряднику залучити кошти інвесторів для фінансування будівництва помешкань, в тому числі і квартири

Пунктом 1 додаткової угоди до зазначеного договору визначено, що замовник передає генпідряднику частину своїх функцій, що виключно стосуються організації фінансування будівництва помешкань та приміщень, перелік яких наведено в п.1.2. договору. Фінансування може здійснюватись за рахунок власних коштів генерального підрядника та/або за рахунок залучених коштів від фізичних та юридичних осіб (кредитів, інвестиційних угод, договорів купівлі-продажу майнових прав).

Проте, зі змісту зазначених положень укладених договорів не вбачається права ТОВ «ОСВ Практик» в порядку організації фінансування будівництва, не будучи власником майнових прав, від свого імені укладати договори з фізичними особами та отримувати від них кошти на свої рахунки.

За змістом зазначених положень ТОВ «ОСВ Практик» набуло повноваження укладати такі договори виключно від імені власника майнових прав на об`єкт, що будується, а саме, ЖБК «Захисник» з оплатою за такими договорами виключно власнику.

Згідно з Постановою Верховного Суду від 20.05.2020 року в справі №910/7164/19 суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Відповідно до Постанови Верховного суду в справі №654/524/19 вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позивач, у разі порушення його суб`єктивного права, може скористатись не будь-яким способом його відновлення, а лише тим, який як правило визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З огляду на вищенаведене та з врахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, та щодо того, що відомості, які б спростовували даний висновок суду, у матеріалах справи відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: