Номер провадження: 22-ц/813/40/22
Номер справи місцевого суду: 510/1724/21
Головуючий у першій інстанції Бошков І. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за заявою ОСОБА_2 (заінтересована особа - ОСОБА_1 ) про видачу обмежувального припису, на рішення Ренійського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Бошкова І.Д. 15 вересня 2021 року у м. Рені Одеської області, -

встановила:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису строком на шість місяців, в якій просила встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 та покладення на нього наступних обов`язків: заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 малолітньої доньки, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ; вести листування телефонних переговорів з ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 та доньку ОСОБА_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь - який спосіб спілкуватися з ними.

Свою заяву ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 07.02.2018 року між нею та ОСОБА_1 був укладений шлюб. Від шлюбу народилась донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживають разом через різні погляди на життя та аморальну поведінку ОСОБА_1 , зловживання останнім спиртними напоями, наркотичними засобами, що шкодить нормальному гармонійному розвиткові дитини. Починаючи з 2018 року ОСОБА_1 не дає спокою ні заявнику ані дочці, постійно знущається, зневажливо ставиться, що призводить до необхідності звернень в правоохоронні органи за захистом, які закінчуються профілактичними бесідами з ОСОБА_1 . Рішенням Ренійського районного суду від 10.08.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Донька, ОСОБА_3 . проживає із заявником та знаходиться повністю на її утриманні.

Заявник стверджує, що ОСОБА_1 приходить до доньки, за її адресою проживання, у нетверезому стані починає розмову з лайливих слів, вчинює постійне психологічне насильство, що виявляється у постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, неодноразово погрожував їй та її родичам, здійснює систематичне жорстоке поводження зі заявником на очах у дитини. ОСОБА_1 , вчиняє відносно заявника дії психологічного характеру, приходить коли захоче до будинку заявника: вранці, вночі, вчиняє ґвалт, кричить, розкидає речі, нападає на неї. Заявник, вважає, що ОСОБА_1 є небезпечним для неї та доньки. З вищевказаного, на думку заявника, слідує, що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 15 вересня 2021 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису було задоволено.

Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , на строк 6 (шість) місяців, якому визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 :

- заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 малолітньої доньки, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб;

- заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 та доньку ОСОБА_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь - який спосіб спілкуватися з ними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, ОСОБА_2 жодним чином не доказала та не підтвердила свої аргументи про те, що ОСОБА_1 з`являється до неї з дитиною у стані наркотичного або алкогольного сп`яніння, що ОСОБА_1 погрожує, залякує, вчиняє психологічне насильство, систематично здійснює жорстоке поводження, не надала доказів того, що стан її здоров`я погіршився саме у період нібито вчинення ОСОБА_1 аморальної поведінки стосовно неї.

Сторони про розгляд справи на 2022 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07.02.2018 року був укладений шлюб, який в подальшому рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 10.08.2020 року у справі №510/32/20 було розірвано.

Від шлюбу у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживають разом, а донька сторін залишилась постійно проживати із матір`ю ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 .

Згідно ст.350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно п.п.3,6,7,8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи.

Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких насідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Irelandv. theUK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

У даній справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між заявником та ОСОБА_1 існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_2 посилалась на те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 вчиняє відносно заявника дії психологічного характеру, допускає фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, про що свідчить талон-повідомлення № 016580 від 08.06.2021 р.

Крім того, в провадженні Ренійського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000091 від 08.07.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1ст. 125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження, де потерпілою є ОСОБА_2 .

Однак, колегія суддів зауважує, що талон-повідомлення № 016580 від 08.06.2021 року не може бути визнаний належним та допустимим доказом вчинення ОСОБА_1 неправомірних дій по відношенню до ОСОБА_2 , оскільки вказаний талон-повідомлення є лише фіксацією звернення заявника до правоохоронних органів, при цьому у талоні не зазначена інформація, що звернення відбулось саме на підставі неправомірних дій ОСОБА_1 .

Що стосується факту перебування на розгляді суду першої інстанції кримінального провадження №0000091 від 08.07.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1ст. 125 КК України, то колегія суддів зауважує, що за відсутності вироку суду, що набрав законної сили, вина ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку не може вважатися доведеною.

Інші докази, які б могли підтвердити викладені у заяві про видачу обмежувального припису доводи, зокрема, показання свідків, у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підтвердження того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником.

Таким чином, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 систематично вчиняє домашнє насильство відносно ОСОБА_2 , та наявні обґрунтовані ризики вчинення ним домашнього насильства щодо заявника, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вчинення ОСОБА_1 дій психологічного характеру, фізичного насильства, тощо.

Крім того, колегія суддів зазначає, що видача обмежувального припису обов`язкова в разі доказово обґрунтованого постійного використання в безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком / дружиною та дітьми погроз, у тому числі залякування фізичною розправою, ненормативної лексики, образ та приниження щодо них, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства.

Факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факту вчинення заінтересованою особою домашнього насильства.

У справі, що переглядається, заявником не надано належних та допустимих доказів того, що існує обґрунтований ризик вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними.

Також, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо визначення тимчасових обмежень прав ОСОБА_1 відносно його доньки ОСОБА_3 .

Так, матеріали справи не містять жодного доказу щодо вчинення ОСОБА_1 неправомірних дій щодо дитини, застосування до неї психологічного та/або фізичного насильства, а також відсутні відомості, що ОСОБА_1 виносилися попередження про, зокрема, неналежне виконання батьківських обов`язків, і його поведінка була предметом розгляду компетентних органів.

Статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що з метою захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей, попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі, надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі, обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі ведеться Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, до якого вносяться відомості окремо за кожним випадком насильства.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи зі змісту даного права, воно включає існування як негативних, так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів.

Зокрема, в даній конкретні ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини».

Найбільш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19).

За результатами розгляду заяви по суті колегія суддів доходить до висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що батько чинить насильство над колишньою дружиною та дочкою, суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника та дитини, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Ренійського районного суду Одеської області від 15 вересня 2021 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, у зв`язку з її недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 350-6, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 15 вересня 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 (заінтересована особа - ОСОБА_1 ) про видачу обмежувального припису - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 березня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк