РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2022 року м. Мукачево Справа №303/9633/21

2/303/2388/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Кость В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м.Мукачево матеріали цивільної справи

за позовом ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2

до відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна

про зняття заборони на нерухоме майно та виключення відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа: приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна про:

- зняття заборони на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (надалі - Квартира), реєстраційний номер запису про обтяження 17059436, зареєстрований приватним нотаріусом Стойка Н.М. 17.03.2006;

-виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження 17059436, зареєстрований приватним нотаріусом Стойка Н.М.17.03.2006.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що вона є власником Квартири, яку було надано в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_3 та відповідачем. В травні 2021 року їй стало відомо, що на Квартиру накладено заборону. У зв`язку з тим, що на даний час відсутні виконавчі провадження щодо ОСОБА_3 , термін кредитного та іпотечного договорів закінчився, кредитна заборгованість відсутня, то наявність заборони на нерухоме майно, порушує її право на розпорядження своїм майном.

Позивач заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлень сторін не висловив.

Від уповноваженого представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_3 існує заборгованість; зобов`язання не виконанні; кредитний договір та договір іпотеки не припинені. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження доводів щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій наголошено на обставинах щодо відсутності факту наявності заборгованості за кредитним договором.

Третя особа пояснень щодо суті спору суду не надала.

На підставі ухвали суду від 5 квітня 2022 року було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про перехід до спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

На підставі частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо фактичного існування підстав для зняття заборони на нерухоме майно та виключення запису про обтяження.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

16 березня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - Банк) та ОСОБА_3 (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір №MKH0GA00000085 (надалі - Кредитний договір), згідно з яким Банк надав Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 12000,00 доларів США на споживчі цілі на строк до 15 березня 2010 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 17 березня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки (надалі - Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано Квартиру.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06.06.2021 №260143226 вбачається, що:

- Квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ;

- на підставі Іпотечного договору відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:32016189 від 24.10.2016 внесено запис про іпотеку: 17059461;

- на підставі договору іпотеки від 17.03.2006 відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:32016189 від 24.10.201 встановлено заборону на нерухоме майно, номер запису про обтяження: 17059436.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Як на підставу для зняття заборони з Квартири, позивач посилається на те, що Позичальником виконано належним чином зобов`язання за Кредитним договором, тому іпотека є припиненою, а відтак наявна заборона на нерухоме майно підлягає зняттю.

По відношенню до цього, суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в існуванні заборони на нерухоме майно - предмет іпотеки при наявності факту виконаного зобов`язання за Кредитним договором.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає цивільно-правове зобов`язання, як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою, третьою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

В свою чергу правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 Цивільного кодексу України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у Главі 49 Цивільного кодексу України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, майнові поручителі.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань згідно з частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України є застава.

Одним із видів застави відповідно до приписів статті 575 ЦК України є іпотека, тобто застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 4 Закону "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Тобто із виникненням іпотеки на законних підставах виникає обтяження нерухомого майна іпотекою, яке підлягає державній реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі:

- припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

- реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

- набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

- визнання іпотечного договору недійсним;

- знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

- з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Аналіз вищенаведених норм права та положень Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що іпотека як забезпечувальне зобов`язання є похідним від основного зобов`язання, за загальним правилом виникає з моменту проведення її державної реєстрації у Державному реєстрі прав та є дійсною до моменту припинення основного зобов`язання у встановленому законом порядку, зокрема, виконанням, проведеним належним чином, або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідну правову позицію викладено в постанові КГС ВС від 21.11.2019 у справі № 926/2353/18.

В свою чергу, відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору, обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.

Частиною третьою статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Таким чином, записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Фактичний аналіз наведених вище положень чинного законодавства, свідчить про те, що вимога про зняття обтяження (заборони на нерухоме майно) з об`єкта нерухомого майна є похідною від встановлення факту припинення іпотечного зобов`язання.

Тобто при зверненні з позовом про зняття заборони на нерухоме майно (предмет іпотеки) на позивача покладений тягар доведення обставин повного припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням.

Передаючи до суду даний позов, позивач посилається на те, що зобов`язання за Кредитним договором виконані позичальником в повному обсязі, а відтак відсутні підстави для наявності заборони на нерухоме майно.

В свою чергу, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо припинення зобов`язань за Кредитним договором.

Позивач, звертаючись із подібного роду позовними вимогами, має надати суду, окрім підтверджуючих документів, розрахунок своїх зобов`язань, аби суд міг встановити хронологію видачі і погашення кожного виду зобов`язань.

В свою чергу відповідач заперечує факт погашення заборгованості за Кредитним договором, на підтвердження чого надав суду розрахунок заборгованості, згідно з яким станом на 29.03.2022 заборгованість ОСОБА_3 за Кредитним договором становить 62240,13 доларів США.

Вказаний розрахунок заборгованості позивачем не спростований, контрозрахунок не наведений.

Таким чином, враховуючи те, що позовна вимога про зняття заборони на нерухоме майно з об`єкта нерухомого майна є похідною від встановлення факту припинення іпотечного зобов`язання, а іпотека є дійсною до моменту припинення основного зобов`язання у встановленому законом порядку, зокрема, виконанням, проведеним належним чином, або до закінчення строку дії іпотечного договору, а позивачем не надано підтверджуючих документів щодо припинення основного зобов`язання, в задоволенні позову слід відмовити.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Сплачений позивачем судовий збір у сумі 1816 грн. підлягає віднесенню на позивача відповідно до частини першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

4. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ).

Відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (49094 м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30, ).

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна (м. Тячів, вул. Незалежності, 43).

Суддя В.В. Кость