КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/544/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8372/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Рейнарт І.М., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Калініченко О.Б., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP50650271 від 02 грудня 2005 року у розмірі 25 321,55 грн. та судові витрати у розмірі 2 102,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP50650271 від 02 грудня 2005 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 6203,60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис в заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, тому позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року позов було задоволено та стягнуто суму заборгованості у розмірі 41 176,28 грн. Винесення вказаного рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Виходячи з наведеного, строк за який потрібно стягнути заборгованість, а саме інфляційні нарахування з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми починається після дати настання терміну повернення кредиту до поточної дати, вказаної у розрахунку заборгованості.

Отже, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 04 березня 2016 року по 15 жовтня 2020 року у розмірі 25 321,55 грн., яка складається з наступного: 19 617,62 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 5703,93 - 3 % річних від простроченої суми (а.с. 1-3).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 50-52).

Не погодившись з рішенням районного суду, 15 червня 2022 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Власенко А.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 59-62).

На обґрунтування скарги зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи з порушенням норм процесуального права. Вказував, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року з ОСОБА_1 було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 41 176,28 грн. Позивач надав до суду копію вказаного рішення, проте, суд не взяв цей доказ до уваги у зв`язку з тим, що текст рішення не засвідчений належним чином. Звертав увагу на те, що зазначене судове рішення було належним чином оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень, який є відкритим та може використовуватися судом, а тому посилання на не засвідчення копії судового рішення, як на підставу відмови у позові свідчить про надмірний формалізм при вирішенні справи.

Зазначав, що на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження, яке закінчено 24 березня 2020 року у зв`язку з фактичним виконанням рішення. Вважає, що у суду першої інстанції не було підстав відмовляти у стягненні з відповідача на користь банку інфляційних втрат та 3 % річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з моменту звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом 30 жовтня 2015 року та до дня фактичного виконання судового рішення 24 березня 2020 року.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року розглянута апеляційним судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 02 грудня 2005 року ОСОБА_1 підписав заяву позичальника № DNH4KP50650271, якою підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами, складає між ним та Банком кредитно-заставний договір (а.с. 9).

За умовами вказаного договору Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 6203,60 грн. на строк 12 місяців по 04 грудня 2006 року, включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов`язання Позичальника по повергненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах.

З наданої заяви вбачається, що згідно з п. 4.2. Умов, при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за користуванням Кредитом у розмірі 6,00 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

У зв`язку з невиконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

До позовної заяви позивач долучив текст заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року, яким позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК»задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № DNH4KP50650271 від 02 грудня 2005 року в сумі 41 176,68 грн. та 1 218,00 грн. судового збору (а.с. 4-6).

Згідно з розрахунком заборгованості за період з 04 березня 2016 року по 15 жовтня 2020 року заборгованість за інфляційними втратами становить 19 617,62 грн., 3 % річних від простроченої суми - 5703,93 грн. (а.с. 7-8).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки до позову долучено надрукований текст рішення, який належним чином не засвідчений, не міститься відомості про набрання цим рішенням законної сили, не додано жодного документу, що підтверджує обізнаність відповідача про наявність в нього боргу, а також доказів пред`явлення вказаного рішення до виконання, не надано виписки по рахунку, з якої б слідувало, що відповідачем дійсно не виконується рішення суду та не погашається заборгованість.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

За змістом частини 1 статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, згідно з частиною 5 статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивачем самостійно обрано підстави, на яких ґрунтуються позовні вимоги та докази, якими позивач ці вимоги обґрунтовує.

Рішення судом першої інстанції прийнято з огляду на виключно ті докази, які були надані позивачем.

Так, на обґрунтування своїх вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України позивачем до позовної заяви було долучено незавірений текст заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року та розрахунок заборгованості.

Разом з тим, з метою перевірки доводів позивача щодо підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України суду необхідно перевірити чи дійсно прострочив відповідач виконання грошового зобов`язання та який період прострочення.

До суду апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Власенко А.О. надав виписку по рахунку ОСОБА_1 , копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 06 липня 2016 року, копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 24 березня 2020 року (а.с. 64-66).

За змістом частин першої, третьої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга та четверта статті 83 ЦПК України).

Встановлено, що позивач не подав до суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених у справі вимог, зокрема, належно завіреної копії заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року, доказів пред`явлення цього рішення до виконання, не надано виписки по рахунку, з яких можна було б встановити, що відповідачем дійсно не погашається заборгованість, або встановити, що заборгованість погашена та коли з метою визначення періоду стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, тобто не долучив обґрунтованого розрахунку заборгованості, який узгоджується з матеріалами справи.

При цьому банк, керуючись частиною третьою статті 211 ЦПК України, в позовній заяві зазначив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (за відсутності представника), вказував, що докази, які необхідні для розгляду заявленого між сторонами спору, знаходяться у матеріалах справи. Позивач зазначав, що у нього відсутні інші клопотання та заяви і не заперечував щодо заочного розгляду справи (а.с. 1-3).

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 299/957/14-ц (провадження № 61-5660св20) та від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21).

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянт є позивачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати вказані докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки апелянт не навів поважних причин не подання цих нових доказів до районного суду, які були додані ним до апеляційної скарги, колегія суддів не прийняла ці докази до уваги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

І.М. Рейнарт

В.М. Ратнікова