КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Крижанівська Г.В.,

судді Гуль В.В., Шебуєва В.А.,

секретар Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Зудінова Олега Олексійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.02.2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства "Комерційний Банк "Приватбанк", згідно з яким просила: зобов`язати Акціонерне товариство`Комерційний Банк "Приватбанк" відновити ділові відносини з ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона була клієнтом АТ КБ "Приватбанк".

Разом з тим, з невідомих причин їй було відмовлено в обслуговуванні, про що вона дізналася, коли у грудні 2019 року прийшла до відділення банку.

При цьому, у відповідь на заяву з проханням повідомити офіційну інформацію щодо причин, з яких відповідач відмовляє позивачу у наданні банківських послуг, банк у своєму листі від 13.01.2020 року за № 20.1.0.0/7-191212/325 зазначив, що проведеною перевіркою було встановлено, що 17.05.2019 року позивач звернувся до каси Банку для поповнення картки № НОМЕР_1 на суму 90 502 грн. 51 коп., але внаслідок помилки касира при перерахунку коштів, операція була проведена на суму 100 502 грн. 51 коп. При встановленні даної обставини банком на адресу позивача була надіслана вимога стосовно повернення коштів у сумі 10 000 грн. (100 502 грн. 51 коп. - 90 502 грн. 51 коп.), але останнім вимоги банку були проігноровані. За вказаних обставин, а також з урахуванням положень ст. 48 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та п. 3.3. Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, банком було прийнято рішення про відмову від встановлення ділових відносин з позивачем.

У свою чергу, позивач, вказуючи на відсутність будь-якої помилки при переказі коштів, зазначав, що такі дії банку порушують його права, як споживача банківських послуг, на безперешкодне отримання таких послуг без будь-якої дискримінації порівняно з іншими громадянами України.

З урахуванням викладеного, а також посилаючись на положення Закону України "Про захист прав споживачів", Закон України "Про банки та банківську діяльність" та ч. 2 ст. 1067 ЦК України, позивач просив позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.02.2022 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 20-24).

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про неналежно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, адже за наявності безпідставної відмови у встановленні ділових відносин такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача відновити ділові відносини з позивачем, повністю відповідає п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України (а.с. 26-28).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.08.2022 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження та надано строк на подання відзиву (а.с. 40, 41).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09.08.2022 року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (а.с. 42).

Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 17.05.2019 року у Чернігівському відділені Печерської філії АТ КБ "Приватбанк" позивачем було перераховано на користь ОСОБА_2 100 502 грн. 51 коп., про що свідчить відповідна квитанція банку (а.с. 6).

При цьому, у відповідь на звернення позивача, банк у своєму листі від 13.01.2020 року за № 20.1.0.0/7-191212/325 зазначив, що проведеною перевіркою було встановлено, що 17.05.2019 року позивач звернувся до каси Банку для поповнення картки № НОМЕР_1 на суму 90 502 грн. 51 коп., але внаслідок помилки касира при перерахунку коштів, операція була проведена на суму 100 502 грн. 51 коп. При встановленні даної обставини банком на адресу позивача була надіслана вимога стосовно повернення коштів у сумі 10 000 грн. (100 502 грн. 51 коп. - 90 502 грн. 51 коп.), але останнім вимоги банку були проігноровані. За вказаних обставин, а також з урахуванням положень ст. 48 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та п. 3.3. Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, банком було прийнято рішення про відмову від встановлення ділових відносин з позивачем.

Так, відповідно до положень Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", ділові відносини - це відносини між клієнтом та суб`єктом первинного фінансового моніторингу, пов`язані з діловою, професійною чи комерційною діяльністю суб`єкта первинного фінансового моніторингу, що виникли на підставі договору, в тому числі публічного, про надання (використання) фінансових або інших послуг.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" до банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу); розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Згідно зі ст. 48 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банком забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Як передбачено ч. 2 ст. 1067 ЦК України, банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом та вказуючи на відсутність будь-якої помилки при переказі коштів, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, зазначав, що такі дії банку, як відмова у встановленні ділових відносин, порушують його права, як споживача банківських послуг, на безперешкодне отримання таких послуг без будь-якої дискримінації порівняно з іншими громадянами України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У свою чергу, захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Тобто, наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року за №925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19.

У свою чергу, згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, а також вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, як звернення позивача до відповідача для надання певної (конкретної) фінансової послуги, так і факт відмови відповідача у її наданні.

Тобто, у даному випадку, доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обгрунтування порушення відповідачем конкретних прав, свобод чи інтересів позивача. Це також свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що, як наслідок, фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Також, слід зазначити, що оскільки, як вбачається, між сторонами відсутні будь-які ділові відносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом відновлення таких відносин не відповідає вимогам закону.

Натомість, як вірно зазначив суд першої інстанції, у разі необгрунтованого ухилення банку від укладення банківського рахунку клієнт має право на захист відповідного до цього Кодексу (ст. 1067 ЦК України).

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне і правильне по суті рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також, слід зазначити, що з урахуванням положень п. 3 ч. 6 ст. 19 та п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Зудінова Олега Олексійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.02.2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 08 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач Г.В. Крижанівська

Судді В.В. Гуль

В.А. Шебуєва