Провадження № 2/522/550/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Гаркуші Є. О.,

представника позивача Сазонової А. О,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» (надалі ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» ) звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату послуг водопостачання та водовідведення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач є споживачем послуг зцентралізованого питного водопостачання та водовідведення, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується особовим рахунком за № НОМЕР_1 та договором про надання послуг водопостачання та водовідведення № 33952/4-н від 17.01.2015, укладеним між ТОВ «Інфокс» та ОСОБА_1 .

Нарахування коштів за спожиті послуги відповідачу здійснюється відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25.02.2010 та тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг від 16.06.2016 № 1141, від 11.07.2017 № 908, від 02.11.2017 № 1344, від 26.06.2018 № 599, від 23.10.2018 № 1251 та від 04.02.2020 № 283.

Указує, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань із своєчасної оплати спожитих послуг утворилася заборгованість. Приморським районним судом м. Одеси 03.06.2020 видано судовий наказ у справі № 522/7516/20 про стягнення з відповідача заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.04.2017 по 01.04.2020 в сумі 7 559,19 грн, вирішено питання про судовий збір. Крім того, судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2021 у справі № 522/1407/21 з відповідача стягнуто заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.04.2020 по 31.12.2020 в сумі 1 998,94 грн, вирішено питання про судовий збір. Проте, ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2021 вищевказані судові накази за заявою ОСОБА_1 скасовані. Посилаючись на те, що за період з 01.04.2017 по 31.12.2020 за відповідачем обліковується заборгованість за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 9 184, 47 грн, позивач просить стягнути її з відповідача на свою користь.

13.06.2022 у судовому засіданні відповідачем було подано відзив на позовну заяву, який ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2022 залишено без розгляду з підстав, передбачених ч. 2 ст. 126 ЦПК України.

23.06.2022 ОСОБА_1 подала до суду письмові пояснення, в яких заявила про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності. Крім того зазначила, що нарахування позивачем коштів за надані послуги здійснювалося не у відповідності до кількості мешканців, оскільки її донька - ОСОБА_2 більш ніж 20 років мешкає за межами України, проте позивач продовжує нараховувати кошти за послуги на двох осіб. ЇЇ квартира обладнана засобами обліку (лічильниками), відповідно до показників яких вона сплачує кошти, проте позивач заблокував їй надання їхніх показників. Також вказує, що позивачем їй нараховано і заборгованість за періоди: 03.09.2017-29.10.2017, 31.08.2018-18.11.2018, 12.04.2019-25.06.2019, 23.08.2020-24.11.2020, тобто тоді, коли вона перебувала за межами України у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за батьками. Крім того зазначає, що у липні 2021 року приватним виконавцем на виконання судових наказів про стягнення з неї заборгованості, з її карткового рахунку, на який вона отримує пенсію, було списано кошти в сумі 1 589, 30 грн, у травні та червні з пенсії були відраховані грошові кошти у розмірі 789,16 грн, залишок боргу склав 8 226, 16 грн. Указує, що розрахунки позивача не підтверджені первинними бухгалтерськими листами та нормативно-правовими актами за затвердженими тарифами. Також просить не стягувати з неї судовий збір, оскільки вона є пенсіонером та отримує пенсію, розмір якої є незначним. На підставі наведеного вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Пояснила, що нарахування відповідачу коштів за надані послуги здійснюється відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25.02.2010 та тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг. Відповідач не виконала обов`язку щодо періодичної повірки лічильника, востаннє повірку лічильника відповідачем проведено в 2010 році, що не заперечується відповідачем, а тому кошти нараховуються не за показаннями лічильника. Відповідач не зверталася до позивача у спосіб та у порядку, визначеному договором, про припинення оплати послуг за тимчасової відсутності споживача або членів її сім`ї. Щодо стягнення з відповідача коштів на виконання судових наказів, які в подальшому були скасовані, зазначила, що відповідач при зверненні із заявами про скасування судових наказів не заявляла про поворот виконання судового рішення, проте стягнуті кошти будуть враховані позивачем при стягненні з відповідача суми заборгованості у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову. Крім того, заперечила проти застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки таку заяву відповідачем подано у неналежний спосіб.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, наведених у письмових поясненнях. Просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на житло від 21 вересня 1993 року.

17.01.2015 між ТОВ «Інфокс» та ОСОБА_1 укладено договір № 33952/4-11 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) про надання послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення.

Відповідно до п. 3.1 цього договору оплата послуг за розрахунковий місяць повинна бути здійснена споживачем шляхом перерахування грошей на банківський рахунок водоканалу не пізніше 20 числа, наступного за розрахунковим місяцем.

03.06.2020 Приморським районним судом м. Одеси видано судовий наказ у справі № 522/7516/20 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» у розмірі 7 559,19 грн та витрат по сплаті судового збору у розмірі 210,20 грн.

Судовим наказом Приморського районного суду від 03.02.2021 у справі № 522/1407/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 1 998,94 грн. та суму витрат по сплаті судового збору у розмірі 227 грн.

Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2021 вищезазначені судові накази скасовано.

Відповідно до розрахунку, заборгованість відповідача за період з 01.04.2017 по 31.12.2020 становить 9 184,47 грн.

Частиною 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує.

Зміст положення ч. 4 ст. 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Стаття 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За змістом пп. 5 п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до переліку житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, зокрема послуги централізованого водопостачання, централізованого водовідведення.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Згідно із ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ № 45 від 24.01.2006, визначено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення та індивідуальним і колективним споживачем, який отримує або має намір отримувати послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - послуги), а також визначеною власником (співвласниками) особою, що здійснює розподіл обсягів послуг, регулюється Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690.

Відповідно до п. 33 Правил плата за послуги розраховується виходячи з розмірів затверджених тарифів та обсягу спожитих послуг, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.

Споживач здійснює оплату спожитих послуг щомісяця в порядку та строки, визначені договором (п. 38 Правил).

Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Відповідач звернулася до суду із заявою про застосування строків позовної давності до позовних вимог.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача - сплату коштів частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового місячного платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором про надання послуг з центрального постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, виконавець в свою чергу має право вимагати сплату прострочених щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Правовий висновок щодо застосування строків позовної давності до щомісячних платежів викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження 14-10цс18).

Також у п.п. 83-85 постанови від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків застосування норм права.

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року).

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у первинній редакції). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року).

Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У Постанові від 07 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, зробила висновок, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

За таких обставин, ураховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 16.08.2021, доказів на підтвердження переривання перебігу позовної давності по кожному щомісячному платежу суду не надав, вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.04.2017 по 30.07.2018 не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Натомість, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості за період з 01.08.2018 по 31.12.2020, яка становить 5 618, 56 грн.

Щодо заперечень відповідача про нарахування заборгованості не за показаннями лічильника, суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» законодавчо врегульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту. Періодична повірка засобів вимірювальної техніки-повірка, що проводиться протягом періоду експлуатації засобів вимірювальної техніки через встановлений проміжок часу (міжповірочний інтервал).

Наказом Мінекономрозвитку України від 13.10.2016 № 1747 встановлено, що міжповірочний інтервал для всіх лічильників води становить 4 роки.

У разі позитивного результату повірки лічильника оформлюється свідоцтво про повірку за встановленою формою.

Проте, як пояснила представник позивача у судовому засіданні та підтвердила відповідач, повірка лічильника відповідача востаннє проводилася у 2010 році, тобто з порушенням міжповірочного інтервалу для всіх лічильників води, а тому позивачем обґрунтовано здійснювалося нарахування коштів за надані послуги відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25 лютого 2010 року та тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електроенергетики та комунальних послуг.

Також не приймаються до уваги і доводи відповідача про те, що позивачем протиправно нараховувалася плата за користування послугами з розрахунку на двох осіб та у період перебування відповідача за межами України, оскільки пунктом 4.3.5 договору № 33952/4-11 від 17.01.2015, укладеного між ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» та ОСОБА_1 передбачено, що споживач має право на припинення оплати послуг за тимчасової відсутності споживача та членів його сім`ї, за умови відключення Водоканалом питної води і опломбування запірних вентилів на вводі у приватний будинок (квартиру), та відновлення послуг шляхом зняття пломб співробітниками Водоканалу за письмовим звернення спожива.

Проте, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази звернення відповідача до позивача у порядку та у спосіб, визначені договором, про припиненння оплати послуг за тимчасової відсутності споживача та членів її сім`ї.

Щодо доводів відповідача про те, що на виконання судових наказів, які в подальшому були скасовані, з її карткового рахунку були стягнуті кошти, то відповідно до ч. 3 ст. 171 ЦПК України в ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір за подання позовної заяви пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто у сумі 1 384,70 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 13, 76-82, 258, 259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість за оплату житлово-комнальних послуг у розмірі 5 618 (п`ять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 56 коп.

У решті позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 384 (одна тисяча триста вісімдесят чотири) гривні 70 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», м. Одеса, вул. Басейна буд. 5, ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 29.08.2022.

Суддя Т. Ю. Федчишена