Номер провадження: 22-ц/813/3830/22
Справа № 495/4426/20
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 травня 2021 року у цивільній справі за позовом Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради як орган опіки та піклування про виселення,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
Білгород-Дністровськаї квартирно-експлуатаційна частина звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради як орган опіки та піклування про виселення з службової квартири АДРЕСА_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що під час проходження військової служби в військовій частині НОМЕР_1 (ВМС України) АДРЕСА_2 , військовослужбовець ОСОБА_1 . у відповідності до протокольного рішення військової частини НОМЕР_1 на склад 3 особи дружина ОСОБА_2 і дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за рахунок Міністерства оборони України на час проходження військової служби був забезпечений службовою житловою площею за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно із договору з купівлі-продажу нерухомого майна в регіонах України (квартири для військовослужбовців Збройних Сил України) реєстраційний № НОМЕР_2 від 12.10.2015 року, права власності на службову квартиру АДРЕСА_4 належить Міністерству оборони України, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕМ 992669 індексний номер 45536123 від 12.10.2015 року та передано Білгород-Дністровській КЕЧ району згідно акту приймання передачі від 07.12.2015 року.
27 квартир, які розташовані по АДРЕСА_2 рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 13.04.2017 року №191 затверджено розподіл службових квартир по АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу із наказу військової частини НОМЕР_1 за №88 від 24.04.2018 року сержанта ОСОБА_1 , на підставі його рапорту, виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Зазначений наказ виданий на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 18.03.2018 року №22-РС про звільнення сержанта ОСОБА_1 з військової служби відповідно до ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за пунктом «і», у зв`язку із закінченням строку контракту за відсутності бажання продовжувати військову службу), у зв`язку із чим знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини, при цьому службову житлову площу відповідач ОСОБА_1 не здав.
Відповідно до п.3.16 наказу Міністерства Оборони України від 30.11.2011 року №737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» листом командира військової частини НОМЕР_1 за вих. №1421 від 07.06.2018 року повідомлено про необхідність звільнення службового приміщення встановленим порядком у місячний термін. Також Білгород-Дністровською КЕЧ району на виконання приписів п.23 розділу 4 вимог Наказу Міністерства оборони України від 31.07.2018 року №380 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» військовослужбовцю ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_3 було направлені рекомендованими листами вимоги вих. №210 від 04.02.2020 року, вих. №342 від 26.02.2020 року про вивільнення займаного ними службового житлового приміщення у двотижневий строк зі складанням акту прийому передачі до Білгород-Дністровської КЕЧ району, проте у встановлений строк зазначене вище жиле приміщення військовослужбовцем ОСОБА_1 у встановленому порядку не повернуто.
Фактично використання службового жилого приміщення відповідачами в порушення вимог Наказу Міністерства оборони України від 31.07.2018 року №380 унеможливлює виконання завдань позивача з розквартирування 152 сімей безквартирних військовослужбовців, що перебувають на обліку в Білгород-Дністровському гарнізоні. Контроль за вивільненням службових жилих приміщень (службової жилої площі) покладається на начальників КЕЧ району.
На теперішній час ОСОБА_1 проходить службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, станом на час звернення до суду Білгород-Дністровської КЕЧ району з позовом організація забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу Державної прикордонної служби України у м. Білгороді-Дністровському є компетенцією ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно ст.28 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.12.2007 року №1040, що реалізується третьою особою без самостійних вимог за рахунок коштів та фонду службового житла Державної прикордонної служби.
Враховуючи викладене з метою організації контролю за виконанням завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях вищих посадових осіб, Білгород-Дністровська КЕЧ району звернулась з листами за вих. №211 від 04.02.2020 року, вих. №343 від 26.02.2020 року до військовій частині НОМЕР_3 , в якому просило вручити вимогу про звільнення службового приміщення та надати час для прибуття військовослужбовця ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської КЕЧ району для підписання акту-приймання- передачі займаного ними службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .
У відповідь на лист Білгород-Дністровської КЕЧ району від 26.02.2020 року №343 ІНФОРМАЦІЯ_3 листом від 20.03.2020 вих. №704/2768 надав інформацію про вручення вимоги про звільнення службового приміщення військовослужбовцю ОСОБА_1 та йому надано можливість для прибуття до Білгород-Дністровської КЕЧ району для підписання акту приймання-передачі займаного службового приміщення, однак станом на час подання позовної заяви військовослужбовець ОСОБА_1 не прибув, жилу площу за адресою: АДРЕСА_3 у встановленому порядку не звільнив.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 травня 2021 року в задоволенні позовної заяви Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради як орган опіки та піклування про виселення відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.
У відзиві ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначають, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а ОСОБА_2 та їх діти у розумінні статті 125 ЖК України, вважаються сім`єю військовослужбовця, яка не підлягає виселенню зі службового житла без надання іншого житлового приміщення.

Сповіщення сторін.
У судове засідання, призначене на 10 серпня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 22 серпня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 13.04.2017р. №191 «Про затвердження розподілу службових квартир в будинку по АДРЕСА_2 », затверджено рішення адміністрації Білгород-Дністровської КЕЧ району про розподіл службових квартир, у тому числі спірної квартири АДРЕСА_4 .

Пунктом 2 зазначеного рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради головному спеціалісту з питань квартирного обліку управління житлово-комунального господарства ОСОБА_5 доручено видати ордери військовослужбовцям Білгород-Дністровського гарнізону на право вселення в службові квартири в будинку по АДРЕСА_5 . Додатком зазначеного рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради є список військовослужбовців Білгород-Дністровського гарнізону, яким розподілено службові квартири.

На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради відповідачу, як військовослужбовцю ОСОБА_1 на склад сім`ї три особи було видано ордер на право вселення в службову квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується ордером на службове житлове приміщення №1299 серія НФ. Згідно з цим ордером троє осіб набули право зайняти зазначене житлове приміщення житловою площею - 30,8 кв.м..

Таким чином, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як дружина військовослужбовця ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , набули право вказане на житло як члени сім`ї військовослужбовця.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , який був зареєстрований за цією ж адресою. Відповідачі зареєстровані та постійно проживають у спірній квартирі, що підтверджується довідкою ПП «Житлово-житловий комплекс «Мегаполіс» №16 від 17.08.2020 року.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно із ч. 1, 3 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081(далі - Порядок).

На підставі п.7 Порядку, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.

Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (п.14 Порядку).

Згідно із п.15 Порядку службове житлове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом.

Пунктом 19 Порядку передбачено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Аналогічні за змістом положення містилися в Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженій наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до ст. 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно із ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців, які перебували на військовій службі не менш як десять років(стаття 125 ЖК Української РСР).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року у справі №6-115цс13, у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №127/11474/17 (провадження №61-10088св18).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №88 від 24.04.2018 року, сержанта ОСОБА_1 , командира гармати 2-го розрахунку 2-го гарматного артилерійського взводу 3-ої гарматної артилерійської батареї, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18 березня 2018 року №22-РС з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, вважати таким, що справи та посади здав та його направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до контракту про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу від 27 червня 2018 року, укладеному військослужбовцем ОСОБА_1 строком на три роки, сержант ОСОБА_1 з вказаної дати проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_7 на військовій посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії стрілець 2 відділення інспекторів прикордонної служби мобільної прикордонної застави « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Відповідач іншим житлом за новим місцем служби не забезпечений.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установлених обставин та на підставі вимог закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року у справі №6-115цс13.

Поняття «житло» не обмежується приміщенням, у якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, тобто існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Частиною 2 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно із ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).

Поряд з викладеним, суд першої інстанції правильно зазначав також і про те, що відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд першої інстанції при вирішення даного спору правильно враховував норми Конвенції про захист прав дитини, оскільки, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є неповнолітніми дітьми, і останні, не можуть бути позбавлені житла без доведених та законних на те підстав.

Відповідачі в силу ст.125 ЖК Української РСР не можуть бути виселені зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, так як відповідач ОСОБА_1 продовжує нести військову службу, у службовій квартирі, яку відповідач ОСОБА_1 отримав під час служби у НОМЕР_1 , проживають і зареєстровані його дружина ОСОБА_2 та неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідачі вселені на законних підставах, в квартирі проживають тривалий час, підтримують житло у належному стані, квартира є єдиний та постійним місцем проживання, відсутність іншого житла на праві власності, за новим місцем проходження служби відповідач ОСОБА_1 житлом не забезпечений.

Окремо слід звернути увагу на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, та стороною позивача не наведено суду будь-яких доказів необхідності виселення відповідачів зі спірної службової квартири, при цьому позивачем не доведено та судом не встановлено фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, яке має звільнити військовослужбовець.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає, що відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 та його родина вселились у спірну службову квартиру як військовослужбовець та члени сім`ї військовослужбовця на підставі спеціального ордера, постійно проживає і зареєстрована там. Відомостей про те, що він має інше житло на момент подання позову про виселення немає, тобто наявні підстави стверджувати, що відповідач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є її «постійним житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Спірна квартира не є вільною, у ній крім відповідача зареєстровані члени його сім`ї, квартира є постійним житлом відповідача та його сім`ї, вона не підлягає розподілу та заселенню іншими мешканцями, питання надання спірної квартири вирішуватись не може, розподіл цієї квартири Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району є неможливим, що свідчить про відсутність порушення прав чи законних інтересів позивача.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 22 серпня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк