Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9365/20 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/9365/20 за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - товарна біржа «Полонекс», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Адамовича О.Й. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 01 лютого 2018 року за договором іпотеки б/н від 31.03.2008, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. за реєстровим номером №72.

В обґрунтування позову зазначає, що 31 березня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та нею був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого банк надав їй кредитні кошти в іноземній валюті, долар США в сумі 180 000, що дорівнює еквіваленту 909 0000,00 грн. Зазначає, що з метою забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань, 31.03.2008 між АТ ІБ «УкрСиббанк» та нею було укладеного іпотечний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 143 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки:18101366:00:04:010:0016.

Вказує, що 08 грудня 2011 року між АК ІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 31.03.2008. Зазначає, що 27 червня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та нею був укладений додатковий договір №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 31.03.2008 за умови якого заборгованість по кредиту була передана в гривню. Також, стверджує, що 27.06.2013 між ПАТ «Дельта Банк» та нею був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки №б/н від 31.03.2008.

Зазначає, що 01 лютого 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою ОСОБА_2 було укладено договір №162/К про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором №0 від 31.03.2008, що був укладений між ПАТ «Дельта Банк» і нею та нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №б/н від 31 березня 2008 року, предметом якого є нежитлова будівля - квартира АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 . Вважає, що продаж банком прав вимоги громадянину ОСОБА_2 за кредитним договором та договором іпотеки є незаконним. Зазначає, що відповідач отримав прибуток від обміну своїх грошових коштів на дебіторську заборгованість перед ПАТ «Дельта Банк». Вказує, що договір укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу з огляду на різницю між номінальною вартістю відступленої вимоги та її ринковою (дійсною) вартістю. Зазначає, що оскільки ОСОБА_2 не має статусу банку або фінансової установи, такий договір суперечить чинному законодавству, відповідно забезпечувальний договір від 01.02.2018 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки б/н від 31.03.2008 року є недійсним. Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити її позов в повному обсязі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2021 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті заявлених позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що ОСОБА_2 звернувся до Богунського районного суду м. Житомира про стягнення з неї заборгованості у розмірі 2 204 456,35 грн., хоча загальна заборгованість за договором №0 про надання споживчого кредиту від 31.03.2008 за даними реєстру договорів на момент підписання договору №162/К про відступлення прав вимоги від 01.02.2018 становить 1 808 653,05 грн. Вважає, що таким чином ОСОБА_2 вийшов за межі переданого договору купівлі-продажу прав вимоги від 01.02.2018. Стверджує, що в оспорюваному договорі про відступлення прав вимоги №162/К від 01.02.2018 зазначено, що покупець сплачує продавцю ціну купівлі у розмірі 597 250,00 грн., а в договорі №162/К про відступлення прав вимоги за кредитним договором №0 від 31.03.2008 зазначено, що розмір сукупної заборгованості становить 1 808 653,05 грн. Вважає, що таким чином оплата послуги фінансування фактору відбулося шляхом дисконтування у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги визначеної у договорі та її сплаченою вартістю у розмірі 1 211 403,05 грн. Враховуючи вищевикладене, просить рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

12 серпня 2022 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що запровадження процедури ліквідації у неплатоспроможному АТ «Дельта Банк» підпадає під дію спеціального ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зазначає, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань, норми ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, тобто Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у вказаних правовідносинах. Вказує, що кошти надані в кредит є активом банку та відповідно включається до складу ліквідаційної маси для подальшого задоволення вимог кредиторів/вкладників банку.

Зазначає, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.10.2017 №185 «Про затвердження умов продажу активів ПАТ «Дельта Банк»» затверджено умови продажу активів ПАТ «ДЕЛЬТА Банк», а саме: право вимоги за кредитним договором №0 від 31.03.2008, укладеного з фізичною особою. Стверджує, що відповідно до інформації розміщеної в електронній торговій системі датою проведення аукціону з продажу зазначеного активу було 04.01.2018. Зазначає, що відповідно до протоколу електронного аукціону від 01.04.2018 №UA-TF-2017-11-01-000193-c переможцем даного аукціону було визначено ОСОБА_2 , ціна продажу лоту склала 597 250,00 грн. Вказує, що за результатами проведеного аукціону між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 01.02.2018 №162/К. Вказує, що чинне законодавство України та Положення щодо організації продажу не містять жодного обмеження стосовно продажу активів банку у вигляді прав вимоги до боржників саме фінансовим установам або іншим банкам. Зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, крім того, не зазначено та не надано доказів в обґрунтування того, які права позивача були порушенні зі сторони відповідачів при укладенні договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Враховуючи вищевикладене просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08.12.2021 залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 31 березня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 180000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 9090000,00 грн., з кінцевим терміном повернення до 31 березня 2038 року та зі сплатою 12,40 відсотків річних.

З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 31 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір нерухомого майна, яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку за кадастровим номером 18101366:00:04:010:0016, площею 143 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , які належать позивачу на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири та земельної ділянки від 31 березня 2008 року.

08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 31 березня 2008 року.

27 червня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 31 березня 2008 року, за умовами якого заборгованість по кредиту переведена у національну валюту, а також договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 31 березня 2008 року.

Відповідні зміни були внесені до іпотечного договору від 31.03.2008 згідно договору про внесення змін та доповнень від 27.06.2013.

03 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку.

У межах процедури продажу активів банку, що ліквідується, 04 січня 2018 року були проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом №UA-EA-2017-11-01-000193-c (номер лоту F11GL921).

Зі змісту вказаного протоколу слідує, що до складу лоту віднесене право вимоги за кредитними договорами №0 від 31 березня 2008 року, укладеним з фізичною особою (забезпечення: нежитлова будівля - квартира АДРЕСА_3 ). Ціна продажу 597250,00 грн. Переможець ОСОБА_2 . Оператор електронного майданчика ТБ «Полонекс». Замовник (найменування банку, що ліквідується) ПАТ «Дельта Банк».

01 лютого 2018 року на підставі протоколу електронних торгів між відповідачами ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір №162/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого банк відступає шляхом продажу ОСОБА_2 належні банку права вимоги банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначені у додатку 1 до цього договору.

Додаток 1 до вищевказаного договору №162/К включає реєстр договорів, зокрема, договір про надання споживчого кредиту №0 від 31 березня 2008 року, договір іпотеки №б/н від 31 березня 2008 року та договір поруки №0 від 31 березня 2008 року сторона договору (боржник) ОСОБА_1 , сума заборгованості 1808653,05 грн.

Оскільки відбулося відступлення права вимоги за основним договором, між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 01.02.2018 було укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, згідно якого до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за договором іпотеки №б/н від 31 березня 2008 року, за якими боржником (іпотекодавцем) виступає ОСОБА_1 .

Предметом справи, що переглядається є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №162/К від 01 лютого 2018 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» і фізичною особою ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. за реєстровим номером №72.

Розглядаючи даний спір колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №2664-ІІІ) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону №2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом №2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

При розмежуванні правочину відступлення права вимоги та договору факторингу слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

За загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження №14-222цс18) та від 10 листопада 2020 року у справі №638/22396/14-ц (провадження №14-16цс20).

У той же час процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" № 4452-VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені статтею 46 спеціального Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо.

Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.

При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Для проведення відкритих торгів на підставі договору може залучатися організатор торгів - юридична особа, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги (стаття 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року №2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції, яка діяла до 21 листопада 2016 року), було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 листопада 2016 року №2526 "Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку" у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова "між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)".

Договір відступлення прав вимоги було укладено 01 лютого 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» (який перебуває в стані ліквідації) та ОСОБА_2 за результатами проведення 04 січня 2018 року електронних торгів з продажу активів банку, що ліквідується.

Згідно пункту 1.2 договору про відступлення права вимоги від 01 лютого 2018 року його сторони визначили, що жодне з положень цього договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку новим кредитором.

Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

Відтак, доводи апелянта про невідповідність висновку суду першої інстанції правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки у цій справі (на відміну від справи №909/96816) спірний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами.

Отже, підстави для визнання недійсним договору від 01 лютого 2018 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором відсутні.

Крім того, встановлено, що у пункті 4.1 договору про відступлення права вимоги №162/К від 01.02.2018 сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 597 250,00 грн.

Із наведеного вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» продав ОСОБА_2 майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальним договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж).

Відтак, оспорюваний позивачем договір за своїми ознаками є договором, за яким первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором замінений на відповідача як нового кредитора, при цьому ОСОБА_2 , як новий кредитор, не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором. Договір не містить умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор по договорам факторингу. При цьому різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав кваліфікувати даний договір як договір факторингу.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано суду доказів, та не доведено, що укладений між відповідачами договір про відступлення прав вимоги порушують права позивача, а решта доводів, викладених в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди позивача з фактом укладення договору. Обґрунтованих підстав для визнання договору недійсним - матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Отже порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права. Звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Отже, відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції в повній мірі досліджено усі доводи позивача, які повторюються в апеляційній скарзі та надано їм всебічну обґрунтовану оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 07 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді