ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3009/22 Справа № 202/3778/16 Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу та визнання права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що 19 червня 2014 року вона передала ОСОБА_3 у борг грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США. Однак, у порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач кошти не повернув.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнень, позивачка просила стягнути з відповідача борг в сумі 10 000,00 доларів США. В рахунок погашення грошового зобов`язання стягнути з відповідача квартиру АДРЕСА_1 та визнати право власності на вказану квартиру.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення грошового зобов`язання житлову квартиру АДРЕСА_1 та визнано за позивачкою право власності на вказану квартиру. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не повернуто борг, то позовні вимоги в частині погашення грошового зобов`язання та визнання за позивачкою права власності на вказану квартиру підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який не був учасником справи, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не мав права визнавати за позивачкою право власності на спірну квартиру, так як вона на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції було порушено правила виключної підсудності, оскільки вказаний спір мав розглядатись за місцем знаходження нерухомого майна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеного факту того, що позивач не виконав взятих на себе грошових зобов`язань.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, так як він суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, колегією суддів встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2009 року, житлова квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ..

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Тобто, на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду право власності на частку у спільному сумісному майні за відповідачем, або будь-якою іншою особою не було зареєстровано, а тому суд першої інстанції не мав жодних правових підстав для визнання за позивачкою право власності на спірну квартиру.

Більш того, неповернення боргу відповідачем не є правовою підставою для визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 2500,00 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2016 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2500,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко