провадження № 22-ц/824/7097/2022
головуючий у суді І інстанції Усатова І.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва із заявою про забезпечення, до подання позовної заявиОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування.

Просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на спадкове майно, яке залишилось після померлої ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянку, площею 0,0713 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:182:0008 та будинок загальною площею 63.6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данчук К.М. про визнання права власності в порядку спадкування задоволено.

З метою забезпечення майбутнього позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данчук К.М. про визнання права власності в порядку спадкування, накладено арешт на спадкове майно, яке залишилось після померлої ОСОБА_3 , а саме:

земельну ділянку, площею 0,0713 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:182:0008;

будинок загальною площею 63.6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Не погоджуючись із указаною ухвалою суду ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не надав належної уваги тому, що на момент смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно на яке просила накласти арешт ОСОБА_2 не перебувало у власності ОСОБА_3 .

Зазначає, що суд має з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, однак станом на час розгляду цієї справи у провадженні Солом`янського районного суду міста Києваперебуває цивільна справа № 760/717/22, провадження № 2/760/6291/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данчук К.М., третя особа: П`ята київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору довічного утримання та заповіту (тобто позовні вимоги відмінні від тих, якими заявниця обґрунтовувала у своїй заяві необхідність вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви). Згідно відомостей офіційного сайту «Судова влада України» позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання та заповіту надійшов до суду 6 січня 2022 року, разом з тим останній день на звернення ОСОБА_2 із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування закінчився - 27 грудня 2021 року відповідно до ч. 4 ст. 152 ЦПК України.

Крім того зазначає, що згідно відкритих відомостей на офіційному сайті «Судова влада України» станом на 27 грудня 2021 року позов, який забезпечувався ухвалою від 17 грудня 2021 року, від ОСОБА_2 до Солом`янського районного суду міста Києва не надійшов.

Вважає, що судом першої інстанції передчасно, з порушенням вимог процесуального права, а саме ст. 151 ЦПК України, не було належно перевірено предмет позовних вимог заявника, склад (об`єм, перелік) спадщини - усього наявного спадкового майна, з позовом про визнання прав на яке в майбутньому має намір звертатися заявник, не зазначено ціну позову та не зазначення заявником всіх учасників справи (спадкоємців), в тому числі не зазначено П`яту Київську нотаріальну державну контору.

Звертає увагу суду на те, що заявниця обґрунтовувала свою заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, надаючи письмовий доказ - заповіт ОСОБА_3 від 25 грудня 2002 року, згідно якого вона на випадок своєї смерті все своє майнозаповіла ОСОБА_2 (заявниці), однак у вказаному заповіті не було зазначено опис (перелік, ідентифікуючі ознаки) належного їй (спадкодавцю) на праві власності майна.

Також посилається на неналежність, недостовірність, недопустимість та недостатність доказів, які ОСОБА_2 подала разом із заявою про забезпечення позову.

Передбаченим ст. 360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу сторони у справі не скористались.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Горбовий В.А. підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Герасько М.І. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову, до подання позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування.

Просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на спадкове майно, яке залишилось після померлої ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянку, площею 0,0713 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:182:0008 та будинок загальною площею 63.6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Заяву обґрунтовувала тим, що заявниця є племінницею ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_3 відповідно до вимог ч. 2 ст. 1236 ЦК України залишила на ім`я заявниці заповіт на все своє майно, яке належало їй на день смерті, і на те, що вона матиме право за законом.

Вказувала, що 23 січня 2020 року звернулася до П`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом та законом, на що їй було усно повідомлено, що вже є спадкоємець за заповітом, який подав заяву на прийняття спадщини. 25 лютого 2020 року адвокатом було направлено заяву про вчинення кримінального правопорушення, про що було внесено відомості до ЄРДР №0002158 від 24 березня 2020 року. У ході даного кримінального провадження було з`ясовано, що від імені спадкодавця на ОСОБА_1 була видана довіреність на представництво її інтересів. На підставі договору довічного утримання, серія та номер: 884 від 1 липня 2019 року, який був укладений між спадкодавцем та відповідачем, були внесені зміни у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, згідно якого відповідач отримала у власність житловий будинок та земельну ділянку, на яку претендує заявник.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір щодо спадкового майна у виді земельної ділянки площею 0,0713 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:182:0008, та будинку загальною площею 63.6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, а тому з урахуванням предмету спору та наявності об`єктивної можливості відчуження відповідачем спірного майна, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову або неможливості його виконання.

При цьому суд виходив з того, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивачка, у виді арешту не призведуть до обмеження прав відповідача, як власника майна, а слугуватимуть заходом запобігання можливих порушень прав позивачки.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у виді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у виді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтовані доводи, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данчук К.М., П`ята київська державна нотаріальна контора, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання недійсним заповіту та договору довічного утримання.

Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у цій справі та призначено підготовче судове засідання на 17 березня 2022 року.

У доводах апеляційної скарги сторона відповідача звертає увагу на те, що заяву про забезпечення позову позивачка обґрунтовувала необхідністю звернення з позовом про визнання права власності на майно, а фактично звернулась з іншим позовом про визнання недійсними правочинів.

Однак, обидва позови обґрунтовані необхідністю захисту прав позивачки на майно, яке було набуте за життя спадкодавицею, яка склала за життя в інтересах позивачки заповіт на усе належне їй майно.

Доводи апеляційної скарги в частині спростування належності спірного майна спадкодавиці зводяться до обставин вибуття спірного майна із власності спадкодавиці на підставі договору довічного утримання. Однак саме ці обставини сторона позивача оспорює, та цими обставинами було обґрунтовано як заяву про забезпечення позову, так і позов, з яким позивачка звернулась до суду.

Отже, такі доводи апеляційної скарги не спростовують наявність спору між сторонами та наявності підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, що є предметом спору.

Відповідний вид забезпечення позову стосується і пов`язаний із позовними вимогами позивачки про захист права власності на спірне майно, зокрема й із обранням певного способу захисту, оцінка правильності обрання якого буде предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті спору.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску ОСОБА_2 строку подання позовної заяви до суду, встановленого ч. 4 ст. 152 ЦПК України, не можуть бути визнані як підстава для скасування ухвали про задоволення заяви про забезпечення позову, а можуть бути підставою для звернення до суду, який забезпечив позов, про скасування такого забезпечення у порядку ст. 158 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема про те, що на момент смерті спадкодавиці - ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно на яке просила накласти арешт ОСОБА_2 не перебувало у власності ОСОБА_3 , а також доводи про те, що у заповіті наданому позивачкою не було зазначено опис (перелік, ідентифікуючі ознаки) належного їй (спадкодавцю) на праві власності майна не заслуговують на увагу суду, оскільки такі доводи є підставою для доведення під час розгляду справи по суті спору.

Апеляційна скарга не містить також інших доводів, які є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції колегія апеляційного суду також врахувала наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Так, матеріали цієї справи не містять доказів, які свідчать, що позивач має на меті зловживання правом. Позивачка вказує, що мала очікування щодо успадкування за заповітом спірного майна, та що їй стало відомо про наявність правочинів, які перешкоджають реалізації її прав на спірно майно шляхом набуття права на таке майно у порядку спадкування. Із законністю таких правочинів вона не згодна та використала своє право на їх оскарження в судовому порядку.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Зокрема, невжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви зробить неефективним подальший захист прав заявника, оскільки у випадку, якщо інші особи набудуть право власності на спірне майно, заявник в майбутньому, навіть у випадку задоволення її позовних вимог про визнання права власності на це майно, змушена буде звертатись до інших осіб з позовами про витребування належного їй майна з їхнього володіння, що істотно ускладнить виконання судового рішення.

Крім того, забезпечення позову у обраний заявником спосіб не порушує прав відповідача на спірне майно, оскільки лише обмежує таке право в частині можливості розпорядження ним тимчасово на час розгляду справи.

Сам факт наявності договору про довічне утримання свідчить про реальну можливість відчуження спірного майна набувачем за цим договором іншим особам, що ускладнить виконання рішення у разі задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та невпливають на правильність постановленої ухвали.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба