справа № 372/165/22 головуючий у суді І інстанції Тиханський О.Б.
провадження № 22-ц/824/6977/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЖванко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Танащуком Максимом Володимировичем, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2022 року у справі за заявою представника позивача Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита Станіслава Олександровича про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

13 січня 2021 року до суду надійшла заява Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу 2 на відчудження житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та покладення заборон вчинення будь-яких реєстраційних змін, щодо даного майна.

Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку та скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на житловий будинок. На думку позивача, наявні обґрунтовані припущення, що задоволення вимог Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» до ОСОБА_1 буде унеможливлене внаслідок продажу ним житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області міста Києва від 14 вересня 2022 року заяву Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову задоволено. Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та державним реєстраторам прав на нерухоме майно в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав щодо вищевказаних земельних ділянок, крім виконання судового рішення про накладення арешту. Накладено арешт та заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі на наступне нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_1 ), загальною площею 505,3 кв.м., житлова площа 159,7 кв.м., складова частина об`єкта: житловий будинок А, баня Б, будинок охорони Г , який розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер :05:092:0031, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Танащука Максима Володимировича, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи, просив скасувати ухвалу.

При цьому апелянт зазначає, що Українсько-швейцарське спільне підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» не надало жодних належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, які зазначені в заяві про забезпечення позову так і належності майна ОСОБА_2 . Окрім того апелянт наголошує, що заявником не надано суду жодних судових рішень по справі №752/23610/18, зі змісту яких би вбачалося, що ними встановлено та доведено свідоме введення в оману позивача щодо відсутності заборон або обмежень його прав на продаж нерухомого майна. При цьому вказує, що підставою для визнання договору купівлі-продажу від 09.08.2017 року стало не введення в оману Відповідачем 1 СП «Укрвермут+Ко», а те, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року було накладено арешт на все належне ОСОБА_1 нерухоме майно, у тому числі, на спірні нежитлові приміщення на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року. Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що 21.12.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва було постановлено ухвалу, якою було задоволено заяву Українсько- Швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову. Отже, виконання рішення суду, яке ще не набрало законної сили в цивільній справі № 372/2920/21 за позовом СП «Укрвермут+Ко» до ОСОБА_1 про стягнення коштів є забезпеченим в повній мірі. Апелянт вказує на те, що, враховуючи, що вимоги позовної заяви СП «Укрвермут+Ко» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.12.2021 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав не підлягають вартісній оцінці, а тому є немайновими, такий спосіб забезпечення позову, як накладення арешту на майно не є співмірним із предметом спору в цій справі. Окрім вищевикладеного, апелянт вважає, що застосування до нього заборони виїзду за межі України в рамках виконавчого провадження, де стягувачем не є СП «Укрвермут+Ко» чи наявність чи відсутність у ОСОБА_1 будь-яких зобов`язань перед третіми особами не можуть бути доказами ймовірного унеможливлена виконання майбутнього рішення суду у цій справі, та не можуть бути підставами для застосування заходів забезпечення позову. Також апелянт вказує на те, що суд першої інстанції вийшов за межі вимог, викладених в заяві про забезпечення позову, що є недопустимим та таким, що порушує принцип диспозитивності.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

27 липня 2022 року на адресу суду надійшов відзив Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , направлений представником - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку 25 липня 2022 року. У відзиві сторона позивача зазначає, що, враховуючи попередню недобросовісну поведінку ОСОБА_1 у правовідносинах, в тому числі з Позивачем, зокрема вчинення активних протиправних дій з метою ухилення від виконання зобов`язань, об`єктивно існує загроза того, що відповідач по справі ОСОБА_2 у подальшому вчинить заходи щодо зміни права власності на вказане майно. Щодо твердження апелянта про забезпеченість виконання рішення суду по справі № 372/2920/21 за рахунок майна на яке Голосіївським судом 21.12.2021 року було накладено арешт, позивач зазначає, що апелянт не наводить відомості щодо вартості такого майна або будь-яких інших характеристик майна, з яких можна було зробити висновок про те, що за рахунок такого майна може бути задоволено вимоги позивача у повному обсязі. Також, на думку позивача, ОСОБА_1 не надав позивачу або виконавчій службі копій правовстановлюючих документів на підтвердження того, що перелічене майно дійсно належить йому на праві власності, а не є некоректним відображенням інформації про майно у державному реєстрі. При цьому звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Відповідач по справі ОСОБА_1 тривалий час свідомо ухилявся від виконання будь-яких боргових зобов`язань перед кредиторами та перед Державою.

У судовому засіданні представник апелянта просив заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

Представник позивача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вона є обґрунтованою, а вимоги щодо накладення арешту на спірне нерухоме майно та заборону на вчинення реєстраційних дій співмірним з заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, постановляючи ухвалу, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, дотримався вимог ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді, а спірне нерухоме майно, щодо якого встановлено заборони, є предметом спору.

Апеляційний суд також зазначає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Заборони, про які просить позивач, полягають у позбавленні можливості лише розпоряджатись об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

При цьому колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.

Доводи апелянта про неможливість застосування такого заходу забезпечення як накладення арешту на майно в справі, предметом розгляду якої є вимоги немайнового характеру, апеляційний суд оцінює критично, зважаючи на таке.

Предметом позову в даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на житловий будинок. Відповідно в силу об`єктивних обставин існує ймовірність відчуження відповідачем житлового будинку, який є предметом оскаржуваного договору купівлі продажу, на користь третіх осіб, що призведе до необхідності залучення до участі у справі осіб, прав і інтересів яких стосуватиметься вирішення даного спору, неможливості виконання рішення суду, а також може зумовити необхідність звернення позивача з іншим позовом для захисту його порушених прав.

Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду.

Таку правову позицію викладено і в постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року в справі № 910/5916/18, від 05 серпня 2019 року в справі № 910/16586/18, від 03 листопада 2020 року в справі № 910/7716/20.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами є цілком обґрунтовані.

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову в цій справі вийшов за межі вимог, заявлених Українсько-швейцарським спільним підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко».

Так, як вбачається з вимог заяви Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову, останнє просило суд вжити заходів забезпечення позову у вигляді заборони на відчуження нерухомого майна Відповідачу 2 - ОСОБА_2 та заборонити будь-яким державним реєстраторам в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії (державна реєстрація права власності, державна реєстрація припинення права власності, та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження тощо), щодо нерухомого майна: житлового будинку, що належить на праві власності який розташований за адресою АДРЕСА_1 (стара адреса АДРЕСА_1 ), загальною площею 505.3 квадратних метри, житлова площа: 159.7 квадратних метри, складова частини об`єкта: житловий будинок , А, баня Б, будинок охорони Г, який знаходиться на земельній ділянці площею 0.1500 Га, кадастровий номер :05:092:0031, яка відчужена одночасно з будинком. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31.

Натомість, як вбачається з оскаржуваного рішення суду, судом першої інстанції «заборонено суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та державним реєстраторам прав на нерухоме майно в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав щодо вищевказаних земельних ділянок, крім виконання судового рішення про накладення арешту. Накладено арешт та заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі на наступне нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_1 ), загальною площею 505,3 кв.м., житлова площа 159,7 кв.м., складова частина об`єкта: житловий будинок А, баня Б, будинок охорони Г, який розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер :05:092:0031, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31.»

А відтак, накладення арешту на житловий будинок та заборона суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та державним реєстраторам прав на нерухоме майно в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо внесення змін до Державного реєстру речових прав щодо вищевказаних земельних ділянок не відповідає вимогам позивача, викладеним у заяві про забезпечення позову.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Ураховуючи вищевикладене, ухвала Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви представника позивача Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції, встановивши наявність підстав для забезпечення позову в даній справі та співмірність заходів забезпечення із предметом спору в цій справі, критично оцінює доводи апелянта щодо недоведеності підстав для задоволення заяви та відсутності доказів того, що відповідач ввів позивача в оману. Вказані доводи не є підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, яка є вмотивованою та, крім того, не ґрунтуються на жодних доказах.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, в частині виходу суду першої інстанції за межі вимог заяви про забезпечення позову, тому, відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Танащуком Максимом Володимировичем, - задовольнити частково.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2022 року - скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову - задовольнити.

Вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони на відчуження нерухомого майна Відповідачу 2 - ОСОБА_2 та заборонити будь-яким державним реєстраторам в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії (державна реєстрація права власності, державна реєстрація припинення права власності, та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження тощо), щодо нерухомого майна:

- житлового будинку, що належить на праві власності ОСОБА_2 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_1 ), загальною площею 505,3 кв.м., житлова площа 159,7 кв.м., складова частина об`єкта: житловий будинок А, баня Б, будинок охорони Г, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер :05:092:0031, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова