Справа № 309/1094/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 березня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Мацунича М.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2014 року (головуючий суддя Волощук О.Я.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 08.02.2007 між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № MKGWSE00000310, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 5000 гривень, а відповідач зобов`язався повернути кредит у строк до 09.02.2009 та сплатити 2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (24% річних).

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконала, унаслідок чого станом на 27.01.2014 Банк нарахував їй заборгованість у розмірі 42 395,02 грн, з яких 1498,05 - комісія, 9623,01 грн - проценти, 31273,96 грн - пеня.

Банк зазначав, що від указаної суми слід відняти заборгованість у розмірі 6742,23 грн, яка була стягнута з ОСОБА_1 на користь Банку судовим наказом Хустського районного суду Закарпатської області від 17.03.2008

У зв`язку з цим залишок заборгованості відповідачки становить 35 652,79 грн, котру Банк просив стягнути з ОСОБА_1 та судові витрати.

Заочним рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 12.06.2014 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 35652,79 гривень боргу за кредитним договором від 08.02.2007 № MKGWSE00000310 та 356,53 гривень судового збору.

У вересні 2021 року відповідачка ОСОБА_1 зверталася до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Хустського районного суду від 12.06.2014.

Ухвалою Хустського районного суду від 08.12.2021 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання поважними причин пропуску строку та поновленні такого строку на перегляд заочного рішення - відмовлено, а заяву про перегляд заочного рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12.06.2014 - залишено без задоволення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16, відступивши від висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.01.2021 у справі № 1519/2-4031/11, зазначила висновок щодо правильного застосування норми права, згідно з яким суд приймає до розгляду належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення незалежно від пропуску строку на її подання та залишає цю заяву без задоволення у разі, якщо нема підстав для поновлення вказаного строку. У разі відмови у задоволенні заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суд з цієї причини відмовляє у задоволенні такої заяви про перегляд. Тоді відповідач, який її подав, може оскаржити в апеляційному порядку заочне рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Аналогічне правило щодо початку відліку строку на апеляційне оскарження заочного рішення було передбачене ч. 4 ст. 231 ЦПК України (у редакції до 15.12.2017).

30.12.2021 ОСОБА_1 (згідно календарного штемпеля на поштовому конверті) подала апеляційну скаргу на заочне рішення Хустського районного суду від 12.06.2014 з дотриманням строку, передбаченого ч. 4 ст. 287 ЦПК України, оскільки тридцятиденний строк на апеляційне оскарження заочного рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали Хустського районного суду від 08.12.2021.

Враховуючи наведене, ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 03.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12.06.2014.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову Банку.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що її не було повідомлено про розгляд справи, про час і місце судового засідання, нею не було отримано судових повісток, що позбавило її можливості захистити власні права й інтереси в суді, заперечувати проти позову Банку. Розмір заборгованості позивача є недоведеним та безпідставним, не ґрунтується на умовах кредитного договору. Наданий позивачем розрахунок є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків Банку, не може слугувати доказом безспірності боргу відповідача. Вважає, що нараховані Банком суми є помилковими, а позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заборгованості; не надано первинних бухгалтерських документів, доказів погашення заборгованості позичальником; не надано відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості. Скаржник вказує на пропуск Банком позовної давності, спеціальної річної позовної давності за вимогою про стягнення неустойки (пені). Зазначає, що заборгованість за пенею нараховано за період із 2007 року до 2014 року. На переконання ОСОБА_1 кредитний договір у частині нарахування плати (комісії) за обслуговування кредиту підлягає визнанню недійсним, оскільки такі умови є несправедливими, положення передбачають платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд даної справи здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконала, унаслідок чого станом на 27.01.2014 Банк нарахував їй заборгованість у розмірі 42 395,02 грн, з яких 1498,05 - комісія, 9623,01 грн - проценти, 31273,96 грн - пеня. Оскільки судовим наказом Хустського районного суду Закарпатської області від 17.03.2008 з ОСОБА_1 на користь Банку було стягнуто заборгованість у розмірі 6742,23 грн, тому на користь позивача слід стягнути різницю боргу в розмірі 35 652,79 грн.

Проте, із такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 08.02.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № MKGWSE00000310, за умовами якого (п. 1.1) позивач надав відповідачу кредит у розмірі 5000 гривень, а відповідач зобов`язався повернути кредит у строк до 09.02.2009 та сплатити 2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (24% річних) та сплатити винагороду за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати в розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту.

Відповідно до умов такого договору боржник узяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами з «21» по «25» число кожного місяця) згідно з Графіком погашення кредиту. У цьому Графіку, відображеному в таблиці у тексті договору, зазначено 24 щомісячні платежі на суму 340,19 грн.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитом та винагороду у строк до 09.02.2009.

Згідно з розрахунком заборгованості позичальник належним чином не виконував узяті на себе зобов`язання, допустив прострочення сплати чергових щомісячних платежів, порушив встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами.

Відтак, у Банку, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, виникло право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Доводи Банку про те, що на підставі статті 1048 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до дня повного погашення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими, виходячи з наступного .

Встановлено, що Банк раніше (у 2008 році) звертався із вимогою до ОСОБА_1 про дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

У зв`язку з цим судовим наказом Хустського районного суду Закарпатської області від 17.03.2008 у справі № 2-Н-139/2008 стягнуто на користь Банку з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6742,23 грн (а.с. 7).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28.03.2018 у справі № 14-10цс18.

Пред`явивши вимогу (у 2008 році) про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та неустойки, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України Банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Відтак строк виконання основного зобов`язання настав у березні 2008 року.

Звернення з вимогою про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час такого звернення вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку та комісію припинилося після пред`явлення Банком вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а є підставою виникнення права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України . Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа N 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа N 14-154цс18, провадження N 310/11534/13-ц), від 31.10.2018 року (права N 202/4494/16-ц).

Відповідно до висновків, викладених у вказаних постановах Великої Палати Верховного Суду, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановлено, що позивач у даній справі не заявляв вимог про стягнення сум відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Дослідивши надані позивачем докази в сукупності, встановивши, що Банк у 2008 році звертався із вимогою до ОСОБА_1 про дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, комісії та неустойки, колегія суддів вважає, що нарахування Банком заборгованості за відсотками, комісією та пенею після березня 2008 року до 27.01.2014, про стягнення яких заявлено вимогу, є необґрунтованим.

За таких обставин, судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову Банку.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 534,79 грн, які підлягають стягненню на її користь із Банку у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 534,79 гривень у відшкодування судового збору, сплаченого у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 березня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: