ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3236/22 Справа № 202/6410/17 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2017 року приватне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 15 вересня 2011 року було укладено договір б/н, відповідно до умов якого, останній отримав грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 14 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначали, що ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та "Тарифами", які викладені на банківському сайті, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.

Вказували, що відповідно до п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору відповідач надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 допустив порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 12 вересня 2017 року виникла заборгованість у загальному розмірі 121 115,22 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 11 107,75 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 100 354,90 грн., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3 408,99 грн., штрафами (фіксована частина) - 500 грн., штрафами (процентна складова) в розмірі 5 743,58 грн., які банк просив суд першої інстанції стягнути на свою користь.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року заочне рішення скасовано.

20 жовтня 2021 року АТ КБ "ПриватБанк", яке є правонаступником ПАТ КБ "ПриватБанк", подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив суд першої інстанції стягнути зі ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором №б/н від 15 вересня 2011 року в розмірі 37 335,26 грн., з яких 11 107,75 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 26 227,51 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позов банком пред`явлений після спливу строку позовної давності, початок перебігу якого визначив датою 16 серпня 2014 року (остання сплата відповідачем), в той час як з виписки по картковим рахункам відповідача вбачається, що остання сплата по кредиту відбулася 31 грудня 2014 року, що свідчить про безпідставність висновків суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності, зважаючи, що з позовом банк звернувся 26 вересня 2017 року.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" відповідач по справі не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 37 335,26 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2011 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву.

Відповідно до заяви, позичальник підтвердив, що підписана ним заява разом з "Пам`яткою клієнта", «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с.5).

Заборгованість за договором № б/н від 15 вересня 2011 року в розмірі 37 335,26 грн., з яких 11 107,75 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 26 227,51 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції виходив із необґрунтованості вимог банку щодо стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за простроченими відсотками, зважаючи на те, що підписана відповідачем анкета-заява від 15 вересня 2011 року не містить відомостей про бажання відповідача отримати кредит, не містить інформації щодо типу картки, строку її дії, розміру наданого кредитного ліміту та розміру відсотків за його користування. Посилання позивача, що «Умови та правила надання банківських послуг», а також «Тарифи» банку є невід`ємною частиною договору, є безпідставним, зважаючи на те, що останні не містять підпису відповідача, отже не містять доказів фактичного знайомлення відповідача із відповідними умовами. При цьому, суд першої інстанції вважав доведеними вимоги банку щодо стягнення на власну користь заборгованості за тілом кредиту, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позичальником коштів та факт їх користування. В той же час, оскільки останнє використання кредитною карткою відбулося 16 серпня 2014 року, останнє погашення заборгованості відбулося 18 серпня 2014 року, після чого відповідною кредитною карткою банку відповідач по справі не користувався, враховуючи, що з дійсним позовом банк звернувся 26 вересня 2017 року, а також заяву відповідача про застосування строку позовної давності, дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, у зв`язку з чим в задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що АТ КБ «ПриватБанк» не довів факту погодження між сторонами процентної ставки за користування кредитом чи прострочення зобов`язання, оскільки на підтвердження цього банком було надано суду тільки виписку по рахункам, розрахунок заборгованості та анкету-заяву, у якій зазначено лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність (а.с.5,164-171, 175-179).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованості за простроченими відсотками, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягом з Умов

та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника)

і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг

з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач ОСОБА_1 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови

та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі

№6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (15 вересня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26 вересня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс 19.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що, підписуючи анкету-заяву, відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а отже виявив згоду на укладення кредитного договору, проте Умови та Правила надання банківських послуг, витяг з тарифів банку, не містять підпису ОСОБА_1 , тому відсутні підстави вважати, що останній був ознайомлений із ними.

Сама по собі анкета-заява від 15 вересня 2011 року не містить відомостей про бажання відповідача отримати кредитний ліміт, його розмір, як і інформації щодо розміру відсотків за користування ним, порядок і підстави їх нарахування у заяві також не зазначені.

У зв`язку з чим, колегія суддів зауважує, що відсутність відомостей про погодження із позичальником умов, зокрема щодо нарахування на суму заборгованості по кредиту відсотків, свідчить про безпідставність їх автоматичного списання з відповідача, а отже і безпідставність їх стягнення з відповідача за рішенням суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу і на той факт, що згідно виписки по картковим рахункам відповідача, ОСОБА_1 почав використання кредитних коштів банку задовго до підписання анкети-заяви від 15 вересня 2011 року, зокрема перша транзакція з використанням кредитних коштів банку відбулася 11 січня 2011 року, що у свою чергу ставить під сумнів правову природу анкети-заяви від 15 вересня 2011 року, як кредитного договору, враховуючи, окрім іншого, відсутність у вказаній заяві будь-яких відомостей про отримання на її підставі кредиту.

В той же час, все ж таки, надаючи оцінку, наданій позивачем виписці по картковому рахунку відповідача, колегія суддів зауважує, що остання засвідчує факт користування відповідачем ОСОБА_1 кредитними коштами банку та здійснення останнім регулярного погашення заборгованості по кредиту.

Колегія суддів зауважує, що з метою перевірки правильності та об`єктивності суми заборгованості перед банком, колегія суддів здійснила аналіз вказаної виписки по картковим рахункам відповідача. Так, згідно власноручної калькуляції судом апеляційної інстанції вбачається, що відповідачем було використано кредитних коштів банку на загальну суму 166 063,15 грн. (вказана сума включає в себе і суму комісій, яку банк стягував на власну користь, загальна сума автоматично стягнутих коштів склала 1209,38 грн.), при цьому, на картковий рахунок позичальником регулярно вносилися кошти з метою повернення кредитних коштів на загальну суму в 164 024,66 грн.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що реальна заборгованість за тілом кредиту складає 829,11 грн. з розрахунку 166 063,15 грн. - 1 209,38 грн. - 164 024,66 грн.).

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що зазначена в позовній заяві сума заборгованості за простроченим тілом кредиту, яку позивач просив стягнути на власну користь, не відповідає реальній сумі заборгованості за кредитним договором від 15 вересня 2011 року та є явно завищеною. В той час, як дійсна заборгованість за вказаним кредитним договором складає 829,11 грн.

Колегія суддів зауважує, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог в частині наявності заборгованості за поточним тілом кредиту в розмірі 11 107,75 грн. та пропуску банком строку позовної давності на звернення до суду із вимогою щодо її стягнення на власну користь.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності до обґрунтованих позовних вимог, в той же час, зауважує, що з наведених вище розрахунків, проведених судом апеляційної інстанції, судом першої інстанції було невірно визначено дійсний розмір наявної у відповідача перед банком заборгованості за тілом кредиту, тобто розмір обґрунтованих вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк" про безпідставність висновку суду першої інстанції про пропуск банком строку позовної давності на звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц.

Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18).

Як вбачається з виписки по картковим рахункам відповідача, яка є первинним банківським документом, дійсно останній платіж на кредитну картку було внесено 18 серпня 2014 року, після чого відповідач картковим рахунком не користувався, не здійснював будь-які транзакції з її використанням, на погашення заборгованості платежі не вносив.

Таким чином, оскільки останнім днем користування картковим рахунком є 18 серпня 2014 року, враховуючи, що в подальшому відповідач послугами банку не користувався та погашення заборгованості не здійснював, колегія суддів доходить висновку, що саме 18 серпня 2014 року є часом коли позивач міг дізнатися про порушення свого права, отже з цього часу починає відраховуватися трирічний строк на звернення до суду із дійсним позовом.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про необхідність відрахування трирічного строку саме від 31 грудня 2014 року, оскільки як вбачається з вказаної виписки по картковим рахункам відповідача, цього дня відбулося саме автоматичне погашення простроченої заборгованості на суму 41,01 грн., яке було здійснено власноручно банком на власну користь, що не виражає цілеспрямованого волевиявлення відповідача на її здійснення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині обґрунтованих позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду із дійсним позовом, в той же час звертає увагу про неправильність висновків суду першої інстанції в частині визначення дійсного розміру такої заборгованості.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 березня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Деркач Н.М.

Куценко Т.Р.