Справа № 352/313/22
Провадження № 22-ц/4808/962/22
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Томин О.О., Девляшевського В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 04 липня 2022 року під головуванням судді Хоминець М.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

В обґрунтування позову зазначила, що у шлюбі з відповідачем народилося четверо дітей, двоє з яких є неповнолітніми.

Сторони разом не проживають майже сім років, неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають з нею.

Відповідач постійно проживає та працює у Польщі, заробляє достатньо коштів та має можливість утримувати неповнолітніх дітей, а тих коштів, які він дає дітям, недостатньо для забезпечення належного рівня життя дітей. Вона працює, однак її заробітної плати не вистачає для забезпечення належного рівня життя дітям.

Посилаючись на вищезазначене та те, що відповідач на утриманні інших осіб немає, просила ухвалити рішення, яким стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі по 5 000 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Тисменицького районного суду від 04 липня 2022 року позов задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 3 500 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, на дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнення аліментів розпочати з 18 лютого 2022 року і проводити до повноліття дітей.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у дохід державного бюджету (стягувач Державна судова адміністрація України) в розмірі 992,40 грн.

Рішення у частині стягнення аліментів за один місяць звернуто до негайного виконання.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що твердження позивача з приводу обставин справи щодо поділу майна подружжя (справа № 344/10910/21), є неправдивими та не стосуються предмету спору про стягнення аліментів. Крім того, позивач посилається на оціночні поняття щодо позитивного чи негативного сприйняття сторін, однак такі твердження позивача виявляють недовіру до об`єктивності та безсторонності судового процесу, оскільки вони не впливають на перебіг справи, а суд приймає рішення, виходячи із реальних обставин та доказів, долучених сторонами, без суб`єктивного відношення до сторін спору.

Твердження позивача про те, що відповідач не допомагає своїм дітям є неправдивим та спростовується доказами, долученими до відзиву та свідченнями самих дітей.

Суд першої інстанції неналежно оцінив ті факти, що відповідач систематично допомагає фінансово своїм неповнолітнім та повнолітнім дітям, висилає кошти на їхні банківські картки, купує продукти харчування у великих об`ємах, засоби гігієни, одяг тощо.

На підтвердження перерахунку коштів на рахунки дітей до надавалася довідка про рух коштів на рахунку неповнолітнього ОСОБА_5 , яку суд не взяв до уваги та не дослідив. Окрім цього, ОСОБА_3 неодноразово відвідував батька у Польщі та перебував тривалий період на його повному утриманні. Також відповідач влаштував сина у навчальний заклад у Польщі та готовий забрати до себе на проживання та утримання, однак мати заперечує проти цього.

Також судом не враховано, що своїй неповнолітній донці ОСОБА_7 теж перераховує кошти, на підтвердження чого надавалися виписки із історії транзакцій на рахунку відповідача.

Відповідач допомагає не лише своїм неповнолітнім дітям, а й повнолітнім, перераховує їм кошти, оплачував навчання, постійно приймав своїх старших доньок у себе в Польщі та фінансово утримував їх на період перебування, що підтверджується їх письмовими поясненнями.

Більше того, зі слів дітей, позивач неодноразово самостійно розпоряджалася коштами для своїх особистих потреб, які відповідач їм направляв, в тому числі перераховувала на свою банківську карту.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував, що є неправдивими твердження позивача про те, що відповідач «заробляє достатньо коштів», оскільки останній працює священнослужителем та отримує мінімальний дохід, зокрема 800 злотих щомісячно, що становить 5 280 грн, та ця сума є меншою, аніж загальна призначена до сплати сума аліментів.

Суд першої інстанції неналежно оцінив той факт, що у відповідача свого власного житла у Польщі немає, він вимушений сплачувати комунальні послуги, податки та інші обов`язкові державні платежі, в той час як позивач отримує заробітну плату, що перевищує розмір заробітної плати відповідача, проживає у будинку, який він побудував за власний кошт та використовує належний останньому автомобіль,

Не взято жодним чином до уваги судом першої інстанції той факт, що у відповідача незадовільний стан здоров`я, зокрема гостра серцева недостатність, з приводу чого останній у січні 2022 року знаходився тривалий час у лікарні та якому призначене повторне стаціонарне лікування.

Розмір коштів, який відповідач надає дітям, є максимальним, що він може надати, виходячи зі своїх фінансових можливостей. Однак такі кошти є достатніми для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування з приводу чого у дітей ніколи не виникало претензій. Розмір призначених судом аліментів жодним чином не обґрунтований та значно перевищує фінансові можливості відповідача, оскільки його дохід є нестабільним через постійну необхідність шукати підробіток.

Вимога позивача про стягнення з відповідача заявленої суми не відповідає вимогам чинного законодавства, розмір аліментів є необґрунтовано великим, не враховує реального матеріального положення відповідача та інші істотні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Крім того, зобов`язавши відповідача сплатити вартість судового збору, суд першої інстанції не оцінив його твердження про відсутність підстав для компенсації цих витрат, оскільки він сплачував своїм дітям кошти, а звернення до суду було власною ініціативою позивача.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що у шлюбі сторін народилося четверо дітей, двоє з яких є неповнолітніми, а саме: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7-9).

Сторони разом не проживають, неповнолітні діти проживають разом з матір`ю.

Відповідно до частин першої і другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на дітей віком дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що: діти здорові, перебувають на утриманні матері, яка працює у відділі патронатної служби виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на підставі цивільно-правового договору, а фінансова допомога, яка надається дітям з боку відповідача, не може розцінюватись судом як належне матеріальне утримання неповнолітніх дітей, що особливо стосується малолітньої дочки ОСОБА_4 . Також судом ураховано задовільний стан здоров`я відповідача, який не надав доказів на підтвердження обставини щодо своєї хвороби та матеріальне становище відповідача, який працює священнослужителем у Республіці Польща, проводить служіння у кількох греко-католицьких парафіях (а.с.10), при цьому офіційно підтвердив свій мінімальний дохід у 800 злотих щомісячно лише в одній парафії (а.с.68); інших дітей та непрацездатних утриманців відповідач не має. Щодо майнового стану відповідача, слід зазначити, що він є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку площею 345,1 кв.м вартістю 87600 доларів США, та присадибної земельної ділянки площею 0,1387 га, а також двох транспортних засобів: автомобіля марки FIAT PANDA реєстраційний номер НОМЕР_1 орієнтовною ринковою вартістю 5450 доларів США і автомобілі марки OPEL VIVARO, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 орієнтовною ринковою вартістю 14500 доларів США (а.с.84-97). Даних щодо наявності у відповідача грошових коштів у матеріалах справи немає.

За встановлених судом обставин та з врахуванням таких відповідно до вимог ст. 182 СК України, суд першої інстанції, виходячи з принципів розумності та справедливості, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог і обґрунтовано визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі 3 500 грн на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, які стягнуто з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, якими підтверджується його дійсний майновий стан, зокрема щодо наявності на праві власності нерухомого та рухомого майна, посилання в апеляційній скарзі на неспроможність на даний час сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі щомісячно не приймаються до уваги та не є підставою для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, який є необхідним для забезпечення дитині належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.

Оскільки утримання дитини є обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним, та в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неналежно оцінив відсутність у відповідача власного житла у Польщі, сплату комунальних послуг, податків та інших обов`язкових державних платежів, в той час як позивач отримує заробітну плату, що перевищує розмір його заробітної плати.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що розмір коштів, який відповідач надає дітям, є максимальним, що він може надати, та такі кошти є достатніми для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводам апеляційної скарги про те, що відповідач систематично допомагає фінансово своїм неповнолітнім дітям, суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач допомагає не лише своїм неповнолітнім дітям, а й повнолітнім, не звільняє його від обов`язку сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував, що сума доходу відповідача є меншою, аніж загальна призначена до сплати сума аліментів, оскільки останній не надав належних та допустимих доказів щодо своїх доходів, а судом першої інстанції враховано, що він офіційно підтвердив свій мінімальний дохід у 800 злотих щомісячно лише в одній парафії.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я відповідача, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не оцінив його твердження про відсутність підстав для компенсації судового збору суперечать вимогам ч. 6 ст. 141 ЦПК України, згідно якої якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 04 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

В.А. Девляшевський