Справа № 461/8292/20 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/2457/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 21 травня 2021 року в складі судді Мисько Х.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування неправдивих відомостей та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про спростування неправдивих відомостей та відшкодування моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовував тим, що працює начальником юридичного відділу Львівського національного університету ім.Івана Франка з 2015 року. ОСОБА_2 скаргами та висловлюваннями дискредитує позивача, як начальника юридичного відділу, та ставить під сумнів компетентність, як керівника, серед колег та підлеглих, чим завдає моральної шкоди та психологічних страждань. Вважає, що поширювана відповідачем інформація не відповідає дійсності, при цьому така поширена в присутності його колег та підлеглих, а також в письмовій формі у вигляді заяв та скарг на ім`я ректора, внаслідок чого, у співробітників та керівництва складається хибне враження про професійну діяльність та відповідність займаній посаді. Крім того, поширення інформації відповідачем порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію. Зазначає, що поширенням інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки посада начальника юридичного відділу є однією з найбільш важливих, відповідальних та престижних в університеті, передбачає безперервний належний процес взаємодії з іншими працівниками. Позивач також стверджує, що сума в розмірі 50000,00 грн. є мінімальною, розумною та справедливою для відшкодування його душевних страждань, які вилились у проблеми зі здоров`ям.

Просив зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірні відомості стосовно «цькування», «чинення психологічного тиску» та булінгу, зазначених у скарзі №С-111 від 12.08.2019 року, заяві №С-127 від 30.09.2019 року, заяві №С-163 від 27.12.2019 та в позовній заяві і апеляційній скарзі по справі №461/8348/19, шляхом звернення до ректора Львівського національного університету імені Івана Франка із відповідною заявою та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. і судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , не погоджується із рішенням в частині спростування неправдивих відомостей, вважає, що рішення в цій частині ухвалене з порушенням процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Стверджує, що суд не дослідив належним чином всі докази, які ним подавалися, зокрема не надано належної та повної оцінки листам, скаргам в яких йшлося про нібито факти цькування, чинення психологічного тиску, булінгу, які вважає недостовірними та такими, що порочать його честь та гідність і ділову репутацію.

Зазначає, що ОСОБА_2 не подав доказів звернення до правоохоронних органів про булінг з боку позивача, також останнім не подано доказів вчинення ОСОБА_3 будь яких кримінальних чи адміністративних правопорушень та притягнення його до відповідальності.

При цьому, висловлювання відповідача завідомо були направлені на порушення ділової репутації позивача, зниження його престижу, підриву довіри до нього серед необмеженого кола осіб, зокрема керівництва Львівського національного університету ім. І. Франка, трудового колективу, підлеглих та студентів, що завдало йому моральної шкоди та порушує право на недоторканність ділової репутації.

Вважає, що суд першої інстанції не визначив характер відповідної інформації та не визначив, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Так, не погоджується з виновками суду про те, що заяви-скарги ОСОБА_2 від 12.08.2019 та 30.09.2019, а саме викладена у таких інформація, є оціночним судженням, оскільки така містить фактичні дані, негативну інформацію, певний і однозначний зміст.

На думку апелянта, у випадку наявності погроз особа могла звернутися до правоохоронних органів, а також позивач міг буити притягнутим до дисциплінарної відповідальності ректором Університету.

З приводу звернень відповідача керівництво ЛНУ ім.. І. Франка неодноразово проводило з ним бесіди, на яких був змушений давати відповідні пояснення та доповідати з цього приводу на нарадах, що було принизливим для нього.

Стверджує, що відповідач грубо порушував Правила внутрішнього трудового розпорядку ЛНУ ім. І. Франка щодо нього впродовж тривалого часу.

Покликаючись на практику Європейського суду з прав людини зазначає, що відповідач не міг довести булінг, про який писав у своїх заявах.

Зважаючи на розповсюдження відповідачем недостовірної інформації щодо позивача і порушення внаслідок такого його особистих немайнових прав та ділової репутації, обраний спосіб захисту, шляхом зобов`язання відповідач у такий самий спосіб спростувати недостовірну інформацію про нього, є обґрунтованим, а вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також, зазначає про судову практику у схожих правовідносинах та про те, що відповідач зміст своїх висловлювань не розцінював, як оціночні судження, а наполягав, що позивач дійсно чинив на нього психологічний тиск.

Не погоджується із оцінкою судом показів свідка ОСОБА_4 .

Вважає, що рішення у справі № 461/8348/19 має преюдиційне значення для даної справи, оскільки факти нібито неправомірних дій з боку посадових осіб ЛНУ ім. І. Франка про які заявлено у скаргах ОСОБА_2 , були предметом судового розгляду за його ж позовом.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 21 травня 2021 року в частині спростування неправдивих відомостей та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірні відомості стосовно «цькування, «чинення психологічного тиску» та боулінгу у скарзі № С-11 від 1.08.2019, заяві № С-127 від 30.09.2019, заяві № С-163 від 27.12.2019, шляхом звернення до ректора Львівського національного університету ім.. І. Франка із відповідною заявою. Судові витрати покласти на відповідача.

18.10.2021 на адресу апеляційного суду надійшо відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не свідчать про наявність недостовірної інформації та порушення його ділової репутації.

Зокрема, не доведено, що поширювана відповідачем інформація порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, висловлювання, які містяться у скарзі, заявах та цивільному позові ОСОБА_2 , на які посилається позивач, містять оціночні судження, за які законом не передбачена цивільно-правова відповідальність.

Крім того, суд не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_5 , оскільки такі обумовлені негативними відносинами з відповідачем ОСОБА_2 та не спростовують вищенаведених висновків суду.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди то суд вказав, що позивачем не доведено факту заподіяння такої, втрат немайнового характеру, як і не доведено за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні.

Врахувавши відмову у задоволенні позовних вимог про спростування неправдивих відомостей за недоведеністю таких, суд відмовив також у відшкодуванні моральної шкоди.

Окремо суд зазначив, що оскільки вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому позовна давність на них не поширюється.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 працює на посаді начальника юридичного відділу Львівського національного університету імені Івана Франка (а.с. 22-24).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 на час розгляду справи в суді першої інстанції, обіймав посаду старшого лаборанта Інституту франкознавства Львівського національного університету імені Івана Франка (а.с. 94-96).

З матеріалів справи встановлено, що 12.08.2019 старший лаборант Інституту франкознавства ОСОБА_2 звернувся на ім`я ректора Мельника В.П. зі скаргою (Вх.№С-111), в якій зазначив, що після його повернення на роботу в Інститут франкознавства, цькування на роботі продовжується. Зокрема, 01.08.2019 декан філологічного факультету ОСОБА_4 та начальник юридичного відділу Гудз Б.М. психологічно тиснучи, змушували підписати Посадову інструкцію старшого лаборанта (а.с. 11-12).

В подальшому, 30.09.2019 ОСОБА_2 звернувся на ім`я ректора Мельника В.П. із заявою (Вх.№С-127), про виплату йому суми відшкодування у розмірі 200000 грн. за цькування на роботі (булінг), оскільки таке продовжується (а.с. 13-17).

27.12.2019 ОСОБА_2 звернувся на ім`я ректора Мельника В.П. із заявою (Вх.№С-163) у якій повідомив про відмову йому у завіренні документів, вказав, що така відмова відбулась через постійний тиск начальника юридичного відділу ЛНУ ім.Івана Франка - ОСОБА_1 на відділ кадрів (а.с. 18).

31.10.2019 ОСОБА_2 звернувся до Галицького районного суду м.Львова з позовом до Львівського національного університету імені Івана Франка про виплату відшкодування 200000,00 грн. за вчинені цькування та наслідок таких - шкоду, вчинену здоров`ю, просив суд зобов`язати відповідача зняти незаконно оголошену 13.08.2019 року догану (Наказ №3022) (а.с. 39-42).

Рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №461/8348/19 від 20.05.2020 позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ректора Львівського національного університету імені Івана Франка Мельника В.П. № 3022 від 13.08.2019 про оголошення догани старшому лаборанту Інституту франкознавства ОСОБА_2 у зв`язку з вчиненням дисциплінарного проступку.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с. 43-45).

Рішення оскаржувалося в апеляційному порядку та постановою Львівського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року залишено без змін.

Звертаючись із позовними вимогами у цій справі позивач ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ОСОБА_2 своїми скаргами та висловлюваннями дискредитує позивача як начальника юридичного відділу та ставить під сумнів компетентність, як керівника серед колег та підлеглих, чим завдає моральної шкоди та психологічних страждань, зокрема, поширена відповідачем інформація порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Також стверджує, що своїми діями відповідач завдав їй моральної шкоди, яку оцінює у 50000 грн.

Заперечення відповідача з приводу заявлених позовних вимог фактично зводилися до того, що позивач безпідставно звинувачує його у поширенні інформації щодо некомпетентності.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується позивачем лише в частині відмови в задоволенні вимог про спростування неправдивих відомостей, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Стаття 3 та стаття 28 Конституції України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно із статтею 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно із частиною 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК).

Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).

Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Підставою для задоволення позову у справах про захист ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

При розгляді справ про захист гідності та честі, ділової репутації фізичної особи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність таких юридично важливих обставин, як поширення інформації, наявність особи стосовно якої поширена інформація, недостовірність поширеної інформації, порушення особистих немайнових прав особи.

Так, під інформацією необхідно розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (ст. 1 Закону України «Про інформацію»).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Тобто, поширенням інформації, зокрема, є її викладення у заявах та скаргах чи інших формах звернень, які адресовані іншій особі (колу осіб).

Враховуючи те, що під поширенням інформації розуміється доведення її до відома хоча б одній особі, заяви (скарги) відповідного змісту ОСОБА_2 , адресовані ректору Львівського національного університету ім. І. Франка, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що поширення відповідної інформації відбулося, оскільки була доведена до відома як мінімум однієї людини.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов"язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

На переконання колегії суддів, звертаючись із скаргами на дії відповідача ОСОБА_1 , який працює на посаді начальника юридичного відділу університету,на адресу ректора Львівського національного університету ім. І. Франка, який компетентний перевірити інформацію, викладену у скарзі, позивач ОСОБА_2 реалізував особисте конституційне право на відповідне звернення, при цьому навіть не підтвердження в ході перевірки зазначеної інформації, не може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності.

В свою чергу, статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абзацах 3, 4, 5 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Ляшко проти України» зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Європейський суд з прав людини підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Колегія суддів погоджується з оцінкою суду першої інстанції характеру поширеної про позивача інформації та виходить з того, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за їх висловлення та вимагати їх спростування ( ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію»).

Таким чином, поширена відповідачем інформація, щодо чинення на нього психологічного тиску, цькування та булінгу, є оціночними судженнями, оскільки ці вислови є лише критичною оцінкою певних фактів, які вираженні у формі суб`єктивних думок і поглядів відповідача, не вказують на будь-які факти, які мають юридичне значення і які можна перевірити на предмет їх відповідності і дійсності з метою відповідних правових наслідків.

Дійсно слідуючи практиці Європейського суду з прав людини «існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року, параграф 46).

Також, оскільки інформація, поширена відповідачем стосується виключно професійної діяльності позивача, а не його приватного життя, враховуючи свій статус та те, що поширена інформація стосувалася його діяльності, навіть за відсутності суспільного інтересу, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.

Зважаючи на наведені обставини, які у своїй сукупності дають підстави для висновку про те, що відповідачем не поширювалась недостовірна інформація, а вислови про позивача є лише оціночними судженнями, відтак такі не можуть бути предметом судового захисту.

Не можуть бути спростовані відповідні висновки суду і будь якими показами свідка ОСОБА_5 .

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що незважаючи на те, що як зазначає позивач поширена інформація є неприємною для нього та несла собою відповідні наслідки, все ж така не виходить за рамки суспільної моралі.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено правовий висновок про те, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

В світлі зазначеного, колегія суддів приходить переконання, що рішення у справі №461/8348/19 немає преюдиціального значення для даної справи, оскільки як предмет так і сторони у справах є різними.

Більше того, власне рішенням у цій справі встановлено факт неправомірності дій Львівського національного університету імені Івана Франка, що мало наслідком визнання незаконним та скасування наказу про оголошення догани відповідачу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення відповідачем Правил внутрішнього трудового розпорядку ЛНУ ім. І. Франка по відношенню до позивача, то такі колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідні Правила, як локальний нормативно-правовий акт покликані регулювати організаційно-правові аспекти трудових відносин роботодавця та працівників, відтак виключно роботодавець, шляхом застосування відповідних сягнень, вправі реагувати на допущення будь яких порушень трудової дисципліни, працівником.

Поряд з цим, належних доказів, які б свідчили про порушення відповідачем трудової дисципліни, зокрема по відношенню до позивача, останній не надав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 21 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 березня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк