ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/199/22 Справа № 204/1482/20 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

30 березня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Куценко Т.Р., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровської міської ради до Державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченка Дмитра Сергійовича, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Трітек Сервіс", третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, припинення права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

06 березня 2020 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченка Д.С., ОСОБА_1 та ТОВ "Трітек Сервіс", визначивши третьою особою Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, із вимогами про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, припинення права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку (а.с. 1-8).

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021 року позовні вимоги Дніпровської міської ради до Державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченка Д.С., ОСОБА_1 , ТОВ "Трітек Сервіс", третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, припинення права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку залишено без задоволення (а.с.168-175).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Дніпровська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття помилкового рішення суду, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Дніпровської міської ради у повному обсязі (а.с.185-193).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 19 вересня 2019 року на адресу Департаменту правового забезпечення ДМР надійшов лист директора Департаменту по роботі з активами ДМР N Б-24/1 від 19 вересня 2019 року (а. с. 9-10), в якому зазначено, що державним реєстратором Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченком Д.С. здійснено державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна - житлового будинку загальною площею 33 кв. м, житловою площею 6,4 кв. м, N 1, 2 споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності: 31334943. Власником зареєстрований ОСОБА_1 . Підставою виникнення права власності на цей об`єкт у ОСОБА_1 було зазначено технічний паспорт, серія та номер: інвент. справа № 469, виданий 11 вересня 2017 року ТОВ "Домос Буд". Також зазначено, що за даними Головного архітектурно-планувального управління Департаменту, офіційна адреса АДРЕСА_1 , жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалася. За інформацією містобудівного кадастру інформація щодо об`єктів нерухомого майна, в межах вказаної земельної ділянки, відсутня. При обстеженні цієї земельної ділянки спеціалістами Департаменту було встановлено, що земельна ділянка вільна від забудови, на земельній ділянці розташовані тільки залізобетонні опори електромережі, про що складено акт обстеження цієї земельної ділянки від 13 серпня 2019 року№ 7/2-0819.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 11-12) за параметрами пошуку "право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження; АДРЕСА_1 " містяться відомості про реєстрацію 20 червня 2019 року за № 32128442 державним реєстратором КП "Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу" Семенухою І.О. права приватної власності за ТОВ "Трітек Сервіс" об`єкту нерухомого майна за реєстраційним № 101 (житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості А-1 житловий будинок, загальною площею 33 кв. м, житловою площею 6,4 кв. м, N 1, 2 споруди). Підстава виникнення права власності акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 19 червня 2019 року, видавник ОСОБА_1 , ТОВ "Трітек Сервіс".

Також, зазначено, що 16 квітня 2019 року за № 31334943 державним реєстратором виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченком Д.С., на підставі технічного паспорту, серія та номер: інвент. справа № 469, виданий 11 вересня 2017 року, видавник ТОВ "Домос Буд", було зареєстровано право приватної власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 . Вказане право власності припинено на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер б/н виданий 19 червня 2019 року ОСОБА_1 та ТОВ "Трітек Сервіс" про що Семенухою І.О. , КП "Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу" 25 червня 2019 року внесено відповідні відомості до реєстру.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо визнання акту приймання передачі нерухомого майна № б/н від 19 червня 2019 року недійсним, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо припинення права власності на об`єкт нерухомого майна 101 та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна записів про право власності за ОСОБА_1 (№31334943) та ТОВ "Трітек Сервіс" (№32128442), суд першої інстанції виходив із того, що вказані вимоги є похідними від вимог про визнання акту приймання-передачі N б/н від 19 червня 2019 року недійсним, враховуючи, що державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі та до останнього позивачем не заявлено позовних вимог.

В частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд, суд першої інстанції зазначив, що вказана вимога є похідною від попередніх, крім того, факт здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництва по АДРЕСА_1 судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів.

Нормою ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачались лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Посилання позивача на акт приймання передачі нерухомого майна № б/н від 19 червня 2019 року (житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 який складається з: А-1 житловий будинок загальною площею 33 кв. м, житловою площею 6,4 кв. м, N 1, 2 споруди), що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Трітек Сервіс", за яким останнє набуло право власності на зазначене нерухоме майно, суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги, оскільки позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, зокрема акту приймання-передачі № б/н від 19 червня 2019 року чи його копії, з клопотанням про його витребування до суду не звертався.

В апеляційній скарзі позивачем жодним чином не спростовано висновки суду першої інстанції, а лише зазначено про незгоду з такими висновками.

Посилання апелянта на технічний паспорт, який не може підтвердити право власності ОСОБА_1 , колегія суддів приймає до уваги, проте позивач не просив визнати недійсним документ за яким ОСОБА_1 став власником спірного володінні, апелянт не просив витребувати вказані документи ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно з вимогами ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі N 910/10987/18.

Крім того, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 346 ЦК України, право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог п. 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року), відомості про речові права,обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У пункті 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Таким чином державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі чи не був залучений.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 357/7734/18.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що державний реєстратор є неналежним відповідачем у цій справі.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для подальшого використання стан шляхом знесення самочинно побудованих споруд, є похідними від вимог про визнання акту приймання-передачі № б/н від 19 червня 2019 року недійсним, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна 101 та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна записів про право власності за ОСОБА_1 (№ НОМЕР_1 ) та ТОВ "Трітек Сервіс" (32128442), беручи до уваги те, що факт здійснення самочинного будівництва судом не встановлено.

Так, позивачем ні в суді 1 інстанції а ні в суді апеляційної інстанції не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 було вчинено самочинне будівництво, не надано суду жодних актів обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який складено працівником відділу контролю за використання земель управляння земельних відносин, коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, оскільки відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним.

Окрім того суду не надано доказів чи намагався позивач в досудовому порядку врегулювати даний спір.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: