Справа № 452/776/21 Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Провадження № 22-ц/811/58/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю - представника апелянта - прокурора Панькевича Р.В., представника позивача - адвоката Янишина В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2021 року (повний текст рішення складено 03 грудня 2021 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

в березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом, в подальшому уточненим, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 256 600, 00 грн. (двісті п`ятдесят шість тисяч шістсот грн. 00 коп. ) на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Позов мотивована тим, що 12 травня 2017 року слідчим СВ Старосамбірського відділення Самбірського ВП ГУНП у Львівській області старшим лейтенантом поліції Серенько Ю.І. позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення по матеріалах досудового розслідування № 0000639 внесеного до ЄРДР 22.08.2016 за ознаками статті 366 частини 2 КК України.

02 грудня 2019 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області винесено виправдувальний вирок щодо позивача, при постановленні якого суд дійшов однозначного висновку про відсутність доказів про наявність у його діях інкримінованого йому складу злочину, який згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року залишено без змін. В касаційному порядку рішення судів не оскаржувались.

Таким чином, позивач незаконно перебував під судом і слідством з 12 травня 2017 року по 03 грудня 2020 року, тобто 44 місяці.

Внаслідок незаконних дій органів прокуратури та суду йому було завдано значних моральних страждань та переживань, що відобразилось на його самопочутті, у стосунках з оточуючими та рідними, здоров`ї, загалом на всіх сферах його життя.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 256 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення суду оскаржили відповідачі - Львівська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України, подавши апеляційній скарги.

Апеляційна скарга прокуратури мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань. Судом першої інстанції не вірно обраховано розмір моральної шкоди з огляду на невірно визначений час перебування позивача під слідством та судом. В основу рішення покладено лише покази позивача, без жодних інших доказів, свідчень, висновків експертів. У даній справі, місцевий суд застосував норму права без урахування висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №296/2190/17.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що стягнення на користь позивача з Державного бюджету України коштів шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку є необґрунтованим, і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Зазначає, що казначейство є неналежним відповідачем у даному спорі, адже відшкодування шкоди здійснюється державою, а не органом, на який покладено виконання судових рішень по даній категорії справ. Не погоджується також з розміром моральної шкоди, адже відшкодування моральної шкоди не має призводити до збагачення.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України.

В березні 2022 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Янишина Володимира Івановича надійшов відзив на апеляційну скаргу прокуратури, в якому міститься прохання залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу прокуратури без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу мотивовано законністю та обґрунтованістю оскаржуваного судового рішення. У відзиві зазначено, що законом визначено мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди. А відтак, доводи апелянта є необґрунтованими.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог і підстав позову, що буди предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 12 травня 2017 року слідчим СВ Старосамбірського відділення Самбірського ВП ГУНП у Львівській області старшим лейтенантом поліції Серенько Ю.І. позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення по матеріалах досудового розслідування № 0000639 внесеного до ЄРДР 22.08.2016 за ознаками статті 366 частини 2 КК України.

02 грудня 2019 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області винесено виправдувальний вирок щодо позивача, при постановленні якого суд дійшов однозначного висновку про відсутність доказів про наявність у його діях інкримінованого йому складу злочину, який згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року залишено без змін. В касаційному порядку рішення судів не оскаржувались.

Обставини щодо кримінального провадження відносно позивача, учасниками справи не оспорюються.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, оскільки щодо нього постановлено виправдувальний вирок.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Така правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року.

Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 6 000,00 грн.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, колегія суддів вважає, що його початком є не дата вручення йому повідомлення про підозру (12 травня 2017 року), а 22 серпня 2016 року (день внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань), а останнім днем перебування позивача під слідством і судом є 03 грудня 2020 року (дата набрання законної сили виправдувальним вироком від 02 грудня 2019 року), тобто позивач під слідством та судом перебував 4 роки 3 місяці 11 днів, або 51 місяць та 11 днів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вважав, що він незаконно перебував під слідством та судом 42 місяці та 23 дні, починаючи з 12 травня 2017 (повідомлення про підозру) до 03 грудня 2020 року (набрання виправдувальним вироком законної сили). Оскільки станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції мінімальна заробітна плата становила 6 000,00 грн, то за період часу перебування позивача під слідством розмір морального відшкодування визначено місцевим судом в межах заявлених позовних вимог в сумі 256 000,00 грн, і такий навіть не перевищує розміру передбаченого Законом мінімального відшкодування.

Оскільки судом стягнуто моральну шкоду у розмір меншому ніж мінімально гарантований Законом, проте, в межах заявлених позовних вимог, доводи апеляційних скарги щодо невірного її визначення є юридично неспроможними.

Відповідачем у такій категорії справ, а саме у справі, що переглядається, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно зазначив в резолютивній частині про стягнення коштів з Державного бюджету України, проте невірно зазначив про те, що стягнення повинно відбуватися шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Таким чином, доводи апеляційних скарги про те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 знайшли своє підтвердження.

У цьому зв`язку, помилково визначення позивачем, як співвідповідача Державної казначейської служби України, не вплинуло на вірне вирішення спору по суті.

Відтак, доводи апеляційних скарг щодо цього, на думку колегії суддів, не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду.

В той же час рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням резолютивної частини такого щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в новій редакції.

Під час розгляду справи колегія суддів встановила, що судом першої інстанції під час вирішення питання про розподілу судових витрат допущено порушення норм процесуального права.

Керуючись статтею 141 ЦПК України суд відніс судові витрати за рахунок держави.

Проте, з таким розподілом судових витрат колегія суддів погодитись не може.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а позов задоволений повністю, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Оскільки ДКС України, яка відповідно до законодавства є органом, що лише здійснює списання коштів з державного бюджету, судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції слід стягнути лише з прокуратури, діями якої позивачу завдано шкоду.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2021 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 256 000 (двісті п`ятдесят шість тисяч) грн на відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності».

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь держави 2 560 (дві тисячі п`ятсот шістдесят) грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Поновити дію рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 березня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич