Дата документу 13.09.2022
Справа № 334/791/22
Провадження № 2/334/1703/22
13 вересня 2022 року м. Запоріжжя
Ленінський районний суд м. Запоріжжя
у складі: головуючого - судді: Коломаренко К.А.
за участю секретаря: Фарзаєвої К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом:
Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -
Ухвалою судді від 10.02.2022 року було відкрито провадження по вказаній цивільній справі та визначено розглядати вказану справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 13.07.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Представник позивача в судове засідання 13.09.2022 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду 06.09.2022 року, та згідно якого, судова повістка була отримана 01.09.2022 року. Від представника позивача ОСОБА_2 до позовної заяви надана заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує.
Відповідач у судове засідання 13.09.2022 не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових повісток за адресою зареєстрованого місця проживання, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду 06.09.2022 року, та згідно якого, судова повістка була отримана 01.09.2022 року, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надходив, з заявами/клопотаннями про відкладення судового засідання не звертався.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи.
За відсутності учасників справи у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, з огляду на таке.
Приписами частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Частиною 5 ст.11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Положення пункту 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» встановлюють, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.
Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Це положення спрямоване на захист майнового права та інтересу стягувача (кредитора у зобов`язанні), реальне забезпечення виконання зобов`язань та рішень суду. Оскільки у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду та зобов`язання, стягувач (кредитор) зазнає матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та від неправомірного користування належними йому до сплати коштами.
Таким чином, застосування ст. 625 Цивільного кодексу України після винесення рішення суду, спонукає боржника виконати таке рішення, адже сума коштів, що підлягає до стягнення продовжує зростати до моменту фактичного виконання рішення суду і може бути стягнена за бажанням стягувача (кредитора).
В судовому засіданні встановлено, що 10.11.2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №8/ІК-06 відповідно до умов якого Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк надав відповідачу кредит у сумі 43 000,00 дол. США (а.с.6-13).
17.12.2012 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ТОВ "Кредитні ініціативи" було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ТОВ "Кредитні ініціативи" набуло всіх прав вимоги Акціонерного комерційного промислово-інвестиційним банку за кредитними договорами, зокрема і за кредитним договором №8/ІК-06 від 10.11.2006 року (а.с.37-47).
Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до повного повернення Позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним, та до повного виконання Позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього Договору (а.с.12).
Відповідно до п. 6.10 Кредитного договору, Будь-які протиріччя, що можуть виникнути між Сторонами при виконанні умов цього Договору, вирішуються шляхом переговорів між ними, а у випадку недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років (а.с.12).
Так, відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року, по справі № 334/2097/15-ц, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №8/ІК-06 від 11.10.2006 року в сумі 350 061,08 гривень, а також судові витрати в сумі 2 134,80 гривень. Рішення набрало законної сили 01.06.2016 року (а.с.33-34).
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.08.2015 року у справі №334/2097/15-ц має преюдиціальне значення для справи №905/248/22.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Як встановлено судом, на виконання рішення суду, відповідач здійснив погашення боргу в повному обсязі у квітні 2021 року одним платежем, що підтверджується випискою по рахунку позивача наданої до матеріалів справи (а.с.35).

Позивачем заявлено до стягнення за період з 04.08.2015 по 01.05.2021 3% річних у сумі 60 277,64 грн та інфляційні витрати у сумі 267 533,10 гивень на суму боргу 350061,08 гривень.

Суд звертає увагу, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В оцінці застосування наведених норм права, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), (п.54), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексуУкраїниу кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. по справі № 127/15672/16, зазначено: статтею 625ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від4 липня 2018 року справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Пунктом 6.5 договору про іпотечний кредит № 8/ІК-06 від 10.11.2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 визначено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти річних від простроченої суми згідно ч.2 ст. 625 ЦК України.

У тих випадках, коли в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором у відповідності з п. 2ст. 625 ЦК України.

Позивачем долучено розрахунки інфляційних збитків та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України, які суд визнає обгрунтованими. Контррозрахунку розміру нарахування відповідачем не надано.

Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує правову позицію, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Судувід 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини міжбанком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625ЦК України, яка регламентує наслідкипрострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першоюстатті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання(коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановленістаттею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другоюстатті 625 ЦК Україниє спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 76, 77, 80, 81Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Усупереч вказаним нормам, відповідач не надав суду доказів, які спростовують доводи та розрахунки позивача, отже позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню, як правомірні та обгрунтовані.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 268, 279, 280-284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість, яка станом на 01.05.2021 року становить 327 810,74 гривень (триста двадцять сім тисяч вісімсот десять гривень 74 коп.), та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 60 277,64 гривень; суми заборгованості за інфляційними витратами 267 533,10 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 4 917,16 гривень (чотири тисячі дев`ятсот сімнадцять гривень 16 коп.) судових витрат.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», знаходиться за адресою: 04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 21, , МФО 300346, п/р НОМЕР_1 в АТ «Альфа-Банк».

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Ленінського районного суду м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку.

Суддя: Коломаренко К. А.