КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5238/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Кравченко Ксенією Миколаївною , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Кравченко Ксенією Миколаївною , на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про знесення самочинно збудованої будівлі, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про знесення самочинно збудованої будівлі, в якому просила суд знести за рахунок відповідачів вже збудованої частини самочинної забудови за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 серпня 2012 року є власником 5/8 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , а також є власником 5/8 частин земельної ділянки за вказаною адресою. Відповідачі є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказувала, що на початку липня 2015 року на межі земельної ділянки АДРЕСА_2 , яка належить позивачу, зі сторони земельної ділянки АДРЕСА_1 , розпочалось самовільне будівництво споруди невідомого призначення.

На прохання позивача зупинити будівництво, оскільки воно здійснювалось на межі земельних ділянок без врахування будівельних норм, позивачу було відмовлено. Остання вказує, що оскільки, самочинне будівництво відповідачами нерухомого майна, порушує її права та інтереси, як власника земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою відповідачів, позивач заперечує проти цього самовільного будівництва.

Пояснювала, що вона звернулась до Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві стосовно проведення перевірки дотримання вимог законодавства під час виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, вона зверталась і до інших державних структур з метою вжиття відповідних заходів в межах компетенції цих органів з огляду на незаконність самочинного будівництва.

Позивач вказувала, що будівельні роботи з будівництва споруди невідомого призначення здійснені без відповідно затвердженої документації та дозволу на виконання будівельних робіт, а на день звернення до суду будівництво продовжувалось, документи, які б підтверджували його законність відсутні, та відповідність майбутньої споруди нормам ДБН є сумнівною.

З огляду на те, що будівництво здійснюється на межі земельних ділянок, без врахування пожежних та санітарних норм, та його завершення без дотримання норм ДБН, зокрема, щодо відстані між будівлями не менше 8 метрів, вказане може в подальшому призвести до знищення майна позивача, у зв`язку з чим остання вимушена була звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Кравченко К.М. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що відповідач ОСОБА_4 в травні 2018 року подала до суду відзив на позовну заяву та надала суду документи, а саме будівельний паспорт з реконструкції житлового будинку площею до 300 кв.м по АДРЕСА_1 , датованого 28 грудня 2015року, тобто отриманий вже після звернення ОСОБА_1 до суду із позовом.

Апелянт наголошує, що будівельний паспорт складається з текстових та графічних матеріалів, зокрема схеми забудови земельної ділянки, проте відповідачем не надано схеми з якої вбачалось би розташування будівлі і пожежних відстаней від меж земельної ділянки та пожежних відстаней від будівель, розташованих на суміжній земельній ділянці.

ОСОБА_1 вважає, що на підтвердження її позовних вимог, які могли бути встановлені лише за допомогою використання спеціальних знань, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу та направлено справу в Київський науково дослідницький інститут судових експертиз.

Проте, відповідачем проігноровано та не виконано зобов`язання експерта про надання відповідних документів і у визначений судовим експертом день і час, не надали доступ до об`єкту дослідження, а тому проведення експертного дослідження виконано не було.

Таким чином, на думку апелянта, через ухиляння відповідача від подання експертам необхідних матеріалів, суд першої інстанції на підставі ст. 109 ЦПК України міг визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, а саме: що відповідачами порушені пожежні норми при будівництві спірного об`єкту, що в свою чергу порушує права позивача.

У зв`язку з чим вважає помилковими твердження суду, що вона не довела порушення її прав, свобод чи інтересів внаслідок такого будівництва.

У грудні 2021 року на адресу суду першої інстанції від представник відповідача ОСОБА_4 - адвоката Яценко О.С. надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, яка мотивована тим, що до закінчення судових дебатів ним було заявлено про відшкодування понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в рамках розгляду даної справи, а тому останній просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_4 витрати, пов`язані із отриманням правової допомоги в сумі 20 000 грн.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року заяву представника ОСОБА_4 - Яценка О.С. про ухвалення додаткового рішення задоволено та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 - судові витрати, пов`язані із отриманням правової допомоги в сумі 20 000 грн.

Не погоджуючись із вказаним додатковим судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Кравченко К.М. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про повідомлення належним чином позивача чи її представника про дату, час та місце судового засідання з розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, а тому позивач був позбавлений свого права подати заперечення на дану заяву.

Апелянт наголошує, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову, а від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідно.

Зазначає, що справа знаходилася в Голосіївському районному суді м. Києва з 2015 року, а відповідач ОСОБА_4 уклала договір з адвокатом Яценко О.С. у червні 2021 року.

Вказує, що до винесення рішення у справі представником відповідача написано заперечення на відповідь на відзив та він приймав участь у засіданнях, що тривали декілька хвилин, а тому апелянт вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн є не співмірними та значно завищеними та не відповідають обсягу наданих послуг.

Вказує, що рішення у даній справі прийнято 10 листопада 2021 року, при цьому представник відповідача був присутній в судовому засіданні, а заяву про ухвалення додаткового рішення датована 29 листопада 2021 року, та зареєстрована в суді 01 грудня 2021 року, тобто з порушенням п`ятиденного строку передбаченого абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України

Крім того апелянт зазначає, що докази про понесені судові витрати, у відповідності до норм ст. 83 ЦПК України, мали бути подані відповідачем чи його представником всім учасникам справи, а також з наданням суду доказів, які підтверджують направлення цих копій доказів іншим учасникам справи, що стороною зроблено не було.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - Кравченко К.М. просить скасувати додаткове судове рішення та залишити заяву відповідача про стягнення судових витрат без розгляду.

14 лютого 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_4 - Яценко О.С. на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Кравченко К.М. на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року, відповідно до тексту якої не погоджується із доводами, викладеними в ній, та вказує, що матеріали справи не містять доказів та належного обґрунтування того, що діями відповідачів порушуються права власності ОСОБА_1 , а тому належним позивачем могли б виступати лише відповідні уповноважені на те органи.

У своєму відзиві також посилається на те, що відповідачами не проводилось будівництво, а лише реконструкція вже існуючого житлового будинку, відтак і позовні вимоги ОСОБА_1 про заборону проведення «самочинного будівництва» та знесення «самочинної забудови» не підлягають задоволенню.

Разом з тим, Яценко О.С. зазначає, що відповідачами було отримано будівельний паспорт, подано повідомлення про початок робіт, зареєстровано декларацію про готовність об`єкту після реконструкції та зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна після зміни його технічних характеристик. Вважає, що таким чином в будь-якому випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог про знесення самочинного будівництва.

При апеляційному розгляді справи представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Яценко О.С. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі представника позивача, та просив залишити їх без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки вказані судові рішення на його думку ухвалені з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства.

Представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Кравченко К.М. до суду апеляційної інстанції повторно не з`явилася та подала повторне клопотання про відкладення розгляду справи з підстав перебування у черговій відпустці. Колегія суддів вважає вказану неявку без поважних причин, оскільки задовольняючи 06 липня 2022 року заяву Кравченко К.М. про відкладення розгляду справи, апеляційний суд належним чином 07 липня 2022 року повідомив її про дату наступного судового засідання на 10 серпня 2022 року, що підтверджується направленням на електронну пошту. Остання, будучи обізнаною про вказані обставини та про дату розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилася, надавши наказ про відпустку від 22 липня 2022 року.

Враховуючи положення ч.1 ст. 44 ЦПК України та ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів розглянула вказану справу у відсутність позивачки та її представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 серпня 2012 року є власником 5/8 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , а також є власником 5/8 частин земельної ділянки за вказаною адресою.

Позивач вказує, що відповідачі є власниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня 1989 року, є власником 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 є власником 3/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

25 червня 2015 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_9 24/100 частки від 0,0537 га земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 25 червня 2015 року.

Крім того, 25 червня 2015 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_9 24/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 25 червня 2015 року.

Однак, ОСОБА_9 до участі в розгляді даної справи стороною позивача залучена не була.

В матеріалах справи наявні документи, які свідчать про те, що позивач із липня 2015 року зверталась до різних органів, у зв`язку із початком будівництва споруди на межі земельної ділянки АДРЕСА_2 , яка належить позивачу, зі сторони земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 13 липня 2015 року, ОСОБА_3 , як власник 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , - не заперечував проти реконструкції частини житлового будинку і будівництва над нею мансардного поверху, а саме: квартири АДРЕСА_3 , належної на праві власності ОСОБА_4 та квартири АДРЕСА_4 , належної на праві власності ОСОБА_9 в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 31 липня 2015 року, було встановлено за адресою: АДРЕСА_1 проведення будівельних робіт із реконструкції будинку, однак, доступ на об`єкт перевірки був обмежений, відповідальні особи були відсутні, встановити суб`єкта містобудування не вбачалось можливим.

28 грудня 2015 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 . Департаментом містобудування та архітектури було видано будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку, площею до 300 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с.56 -62 т.1).

Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, відповідно до Порядку № 466, було зареєстровано подане замовником ОСОБА_4 повідомлення про початок виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за № КВ 46 від 16 лютого 2016 року (а.с.127 т.1).

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 05 жовтня 2016 року Київським міським бюро технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_4 , було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 в 2016 році було здійснено прибудову А1 та навіс, а також до самочинного будівництва віднесено прибудову літ «а4», площею 12,0 кв.м, прибудову літ. «а5», площею 8,2 кв.м, літню кухню літ «Б-ІІ», площею 19,5 кв.м, гараж літ «Г-ІІ», площею 24,0 кв.м.

Відповідно до письмових пояснень представника Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу КМР (КМДА) від 23.05.2017 року, було встановлено, що департамент зареєстрував подану замовником будівництва ОСОБА_4 декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта «Реконструкція житлового будинку» за адресою: АДРЕСА_1 , № КВ 49 від 08 грудня 2016 року.

Вирішуючи вказаний спір по суті позовних вимог та відмовляючи у їх задоволенні, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не довела порушення її прав, свобод чи інтересів внаслідок будівництва/реконструкції житлового будинку здійсненого відповідачкою у справі ОСОБА_4 на належній останній земельній ділянці, а відтак суд не вбачав законних підстав для знесення за рахунок відповідачів вже збудованої частини забудови за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи вказане рішення суду першої інстанції зазначив, що будівельні роботи відповідачкою у справі ОСОБА_4 , та ОСОБА_9 , яка не була залучена до участі в справі як відповідач, здійснювалися у відповідності до виданого 28 грудня 2015 року Департаментом містобудування та архітектури будівельного паспорту на реконструкцію житлового будинку, площею до 300 кв.м по АДРЕСА_1 . В подальшому вказане будівництвом здійснювалося у відповідності до повідомлення про початок виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за № КВ 46 від 16 лютого 2016 року. Належних та допустимих доказів того, що вказаним будівництвом/реконструкцією порушені права позивачки позивачем суду надано не було.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій, четвертій, сьомій статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, у зв`язку з істотним відхиленням від проекту або порушенням будівельних норм право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають відповідні органи державної влади або місцевого самоврядування. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 61-20139св19), зазначено, що «юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Таким чином, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст. ст. 3, 15, 16, 391 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тому суд повинен встановити, чи були порушені або не визнані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналогічна правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові №6-180цс14 від 19 листопада 2014 року. Отже, побудова об`єкту нерухомості з істотним порушенням будівельних норм та правил є самостійною ознакою самочинного будівництва, а виникнення на нього права власності не позбавляє права зацікавленої особи, права якої порушено, на знесення такого будівництва та обов`язку особи, що здійснила таке будівництво його знесення при порушені прав інших осіб та при неможливості його перебудови».

Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 посилалася на порушення відповідачами при будівництві будинку по АДРЕСА_1 будівельно-технічних, протипожежних та санітарних норм, чим порушуються її права суміжного землекористувача та власника житлового будинку АДРЕСА_5 . Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження вище вказаних позовних вимог позивачем до суду першої інстанції подано не було, у зв`язку з чим суд першої інстанції визнав вказані вимоги не доведеними.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції обставин факту не проведення будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року у даній справі і необхідність застосування положень ст. 109 ЦПК України, як доведеного факту, колегія суддів оцінює критично виходячи із наступного.

Так відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 5 цієї ж статті ЦПК України визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, сприяючи реалізації позивачкою ОСОБА_1 її процесуальних прав та з метою встановлення наявності/відсутності порушенні при здійсненні відповідачами будівельних робіт ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року призначив у даній справі судову будівельну технічну експертизу на вирішення якої поставив питання: чи відповідає будівельному паспорту будівля, яка побудована відповідачами на земельній ділянці АДРЕСА_1 ?, та чи дотриманні відстані (містобудівні, протипожежні, санітарні) від об`єкта будівництва до меж земельної ділянки АДРЕСА_1 , а також до будівель і споруд, розташованих на суміжній земельній ділянці АДРЕСА_2 ?

08 квітня 2021 року судовим експертом Лісниченко С.В. було складено повідомлення про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи у зв`язку із ненаданням витребуваних ним документів. Зокрема, у зв`язку із ненаданням довідки стосовно ступеню пожежної вогнестійкості будівель та споруд по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та геодезичну зйомку земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 із прив`язкою всіх будівель та споруд до меж земельних ділянок та із зазначенням як фактичних меж, так і меж згідно правовстановлюючих документів (на паперовому та в електронному вигляді - на диску в програмі AutoCAD) згідно клопотання експерта від 16 вересня 2020 року не було надано. Доступ 07 квітня 2021 року до домоволодіння АДРЕСА_1 не забезпечено.

Із вказаного повідомлення вбачається, що експертиза не була проведена не лише із вини відповідачки ОСОБА_4 , а й через не подання самою позивачкою частини документів, які вимагав експерт, тому посилання на необхідність застосування положень ст. 109 ЦПК України обґрунтовано відхилено судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_7 заявлено безпідставно, оскільки останній відповідно до наявних в матеріалах справи договорів дарування (а.с. 85,86 т.1) подарував 25 червня 2015 року ОСОБА_9 належні йому 24/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та 24/100 частини земельної ділянки від загальної площі 0,0537 га за вищевказаною адресою, та відповідно не був ні забудовником, ні власником вказаного майна. Разом із тим, ОСОБА_9 , як забудовник та співвласник вище вказаного будинку, в якості відповідача у справі до розгляду справи позивачкою не залучалася, хоч документи щодо належності саме ОСОБА_9 вказаного нерухомого майна містилися в матеріалах справи та позивачка, її представник повинні були бути обізнані із ними.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що позивач не довела порушення її права користування земельною ділянкою проведеною реконструкцією житлового будинку, яка здійснена на суміжній земельній ділянці, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав не доведення обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, та не заявлення вимог до належного відповідача ( ОСОБА_9 ), є законним та обґрунтованим, тому із вказаних підстав апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Перевіряючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Кравченко Ксенією Миколаївною , на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року колегія суддів виходить із наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи 19 лютого 2020 року справу №755/9215/15 зробили наступний правовий висновок щодо застосування судами норм процесуального законодавства, зокрема частини восьмої статті 141 ЦПК України в частині строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи: «56. Вже після прийняття постанови у цій справі і після закінчення п`ятиденного строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, відповідачка надала новий розрахунок понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, який доповнила витратами на суму 50 894,40 грн. 57. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відповідачка пропустила строк для подання доказів понесених витрат. При цьому у своєму клопотанні від 22 листопада 2019 року відповідачка не просила поновити пропущений процесуальний строк та не вказала про поважність причин його пропуску. 58. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає, що в частині вирішення питання про стягнення витрат у розмірі 50 894,40 грн заяву відповідачки необхідно залишити без розгляду. Дані докази були надані ОСОБА_1 поза межами строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.»

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України мають імперативний характер та зобов`язують суд залишити без розгляду таку заяву.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Голосіївським районним судом у вказаній справі було ухвалено 10 листопада 2021 року, а тому останнім днем для подачі вказаних доказів про понесені судові витрати слід вважати 15 листопада 2021 року.

Відповідно до протоколу судового засідання, представник ОСОБА_4 , адвокат Яценко О.С. був присутній в судовому засіданні 10 листопада 2021 року, виступав у судових дебатах. Разом з тим, відповідну заяву із доказами понесених витрат на правову допомогу направив до суду лише 29 листопада 2021 року засобами поштового зв`язку (а.с.118 т.4) Зазначені обставини були підставою для залишення заяви про стягнення витрат на правову допомогу без розгляду на підставі ч.8 ст.141 ЦПК України.

Однак, суд першої інстанції вище вказаних норм процесуального законодавства при ухваленні додаткового рішення не врахував.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного додаткового рішення допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права й дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. 259, 268, 383-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Кравченко Ксенією Миколаївною , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 рокузалишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Кравченко Ксенією Миколаївною , на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року задовольнити.

Додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року скасувати, а заяву ОСОБА_4 , подану представником Яценком Олександром Сергійовичем від 29 листопада 2021 року про стягнення витрат на правничу допомогу залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 11 серпня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв