ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2735/22 Справа № 207/2637/21 Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 станом на 02 жовтня 2003 року працював на посаді директора "Баглійського" Комунального підприємства «Дніпродзержинськтепломережа». 02.10.2003 року ОСОБА_1 перебував у службовому відрядженні в м. Дніпропетровськ (м.Дніпро) згідно наказу № 87 від 02.10.2003р. З відрядження до м. Дніпродзержинська позивач повертався на маршрутному таксі марки «Мерседес-Бенц 208», державний номерний знак НОМЕР_1 . Того ж дня, близько 19 год. 15 хв. відбулось зіткнення маршрутного таксі марки «Мерседес-Бенц 208», державний номерний знак НОМЕР_1 в якому знаходився позивач, з автомобілем «Шкода Октавія» державний номерний знак НОМЕР_2 , який виїхав на смугу зустрічного руху. В результаті ДТП позивачу спричинено шкоду здоров`ю, а саме завдано черепно-мозкову травму. Даний нещасний випадок, визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, що підтверджено актом Форми Н-1 «Про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом», актом «Про розслідування нещасного випадку, який стався 02.10.2003р. о 19 год. 15 в.» та трудовою книжкою, виданою на ім`я ОСОБА_1 . За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, прийнято рішення визнати нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом.

Вказані обставини підтверджуються актом (форми Н-1) «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом» (далі - акт Форми Н-1), актом «Про розслідування нещасного випадку, який стався 02.10.2003р. о 19 год. 15 хв.» та трудовою книжкою, виданою на ім`я позивача. Згідно п.6.1 акту Форми Н-1, компетентною комісією з розслідування нещасного випадку було встановлено, що видом події, яка призвела до настання нещасного випадку являється дорожньо-транспортна пригода. Відповідно до п. 7 акту Форми Н-1 причинами виникнення нещасного випадку є порушення правил дорожнього руху. Нещасний випадок в результаті, якого спричинено шкоду здоров`ю позивача, стався за відсутності будь-якої вини потерпілого.

У зв`язку з вищевказаним нещасним випадком пов`язаним з виробництвом, позивач 16.02.2004 року, вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 50%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 22.02.2005 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 35%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 27.02.2006 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 35%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 01.03.2008 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 35%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 16.02.2011 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 40%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 18.02.2013 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 40%, встановлено третю групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача. 18.02.2015 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 40%, встановлено третю групу інвалідності - безстроково, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні у невропатолога, в санаторно-курортному лікуванні, медичній реабілітації, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я позивача.

Висновком про умови та характер праці, позивачу протипоказана важка фізична праця (5 перенавантаженням), робота в нервово-емоційних умовах, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК від 18.02.2015 року, виданою на ім`я позивача. У зв`язку з вказаним нещасним випадком позивачу спричинено шкоду здоров`ю. Отримання травм та подальше лікування, супроводжувалось сильним фізичним болем. Неодноразово позивач проходив курси лікування в медичних установах. Однак, лікування мало короткочасний ефект. Не зважаючи на значний час, що минув з моменту травмування, наслідки травми супроводжують позивача та завдають йому фізичні страждання і по нині. Від отриманої черепно-мозкової травми, позивач стикається с такими негативними явищами в житті. Наразі, у зв`язку з енцефалопатією мозку II ст. (відмирання клітин головного мозку) позивача турбують постійні головні болі, суттєве погіршення пам`яті, запаморочення та, інколи нудота. Також періодичний біль в шийному відділі хребта, загальна слабкість, він відчуває оніміння та слабкість в верхній правій кінцівці, сильний біль та обмеження рухомості в плечовому суглобі, болісність у ньому. Позивач, внаслідок зазначених ушкоджень, починаючи з 47 річного віку позбавлений можливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, та залежить від наслідків отриманого каліцтва. У позивача спостерігається мінливість артеріального тиску, порушення сну, що не дозволяє йому нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування позивача в напруженому стані, стані роздратованості, що негативно відображається на його повсякденному житті та на житті його родини. Наслідки травми призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікарських спостережень у невропатолога та придбання лікувальних засобів, що призводить до нераціональної втрати часу та життєвої енергії. Ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливість позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям.

Внаслідок отриманого каліцтва йому завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування, змушений прикладати значні зусилля для продовження активного громадського життя. Вважає, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду покладається на Фонд, а тому просить стягнути із Фонду в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 300 000 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року позов задоволено та ухвалено стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., з утриманням податку та обов`язкових платежів; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що з урахуванням наслідків трудового каліцтва та ступеню втрати позивачем професійної працездатності - 40%, які встановлені йому 16.02.2004 року первинно, при повторному переогляді - 18.02.2015 року ступень втрати професійної працездатності встановлено в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності безстроково, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. з утриманням податку та обов`язкових платежів.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 200 000 грн. до 300 000 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 20.08.2001 року по 23.08.2004 року перебував у трудових відносинах з Дочірнє теплопостачальне підприємство «Баглійське» Комунального підприємства «Дніпродзержинськтепломережа», займав посаду директора, що підтверджується копією трудової книжки, заведеної 01 жовтня 1972 року на ОСОБА_1 (арк.с. 32-49).

Відповідно до Акту №1 про нещасний випадок від 14 жовтня 2003 року, який трапився з позивачем 02 жовтня 2003 року о 19 год. 15 хв., в результаті чого він отримав травму, причиною нещасного випадку зазначено порушення правил дорожнього руху. (а.с.20-23).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 16.02.2004 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 50%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 11).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 22.02.2005 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 35%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 13).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 27.02.2007 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 35%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 14).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 03.03.2008 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 35%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 15).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 16.02.2011 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 16).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 18.02.2013 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності ( а.с. 17).

Відповідно до копії виписки з довідки МСЕК від 18.02.2015 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності - безстроково ( а.с. 18-19).

Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 23 березня 2004 за №322 позивачу призначено виплату одноразової допомоги в сумі 10640 грн. 00 коп. та щомісячну грошову суму, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 666,71 грн. (а.с.27-29).

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що з урахуванням наслідків трудового каліцтва та ступеню втрати позивачем професійної працездатності - 40%, які встановлені йому 16.02.2004 року первинно, при повторному переогляді - 18.02.2015 року ступень втрати професійної працездатності встановлено в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності безстроково, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. з утриманням податку та обов`язкових платежів.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34).

З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Частиною першою статті 1168 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом 14.03.2005 р., у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції).

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пов`язував з настанням страхового випадку.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі - Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі - Закон № 717-V) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Тому до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що наслідків трудового каліцтва та ступеню втрати позивачем професійної працездатності - 40%, які встановлені йому 16.02.2004 року первинно, при повторному переогляді - 18.02.2015 року ступень втрати професійної працездатності встановлено в розмірі 40%, встановлено третю групу інвалідності безстроково, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, яка підлягає стягненню з відповідача, в сумі 200 000 грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування, - місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що розмір стягнутої судом моральної шкоди з відповідача є необґрунтований та завищений та такий, що визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, тривалості праці в умовах шкідливих факторів на підприємстві відповідача, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 200 000 грн до 100 000 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, вимушених змін у його повсякденному житті, необхідність постійного лікування, переживань з приводу здоров`я, колегія суддів вважає безпідставними та недоведеними, оскільки вони не впливають на визначення розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про те, що судом першої інстанції не враховано того, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріали справи містять всі необхідні докази спричинення позивачу моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України. Тоді як, апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтовано, а тому піддягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року - змінити в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , зменшивши її зі 200 000 грн. до 100 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко