КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 760/6713/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/6319/2022Головуючий у суді першої інстанції - Букіна О.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Вербова І.М., Невідома Т.О.,

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом керівника Солом`янської окружної прокуратури м. Києва, який діє інтересах держави в особі Київської міської ради до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа -Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації та витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року Керівник Солом`янської окружної прокуратури м. Києва звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, в якому просив:

-визнати недійсним інвестиційний договір на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. по АДРЕСА_1 від 08.04.2002 № 72/01, укладений між КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва та ОСОБА_2 ;

-скасувати рішення державного реєстратора КП «Результат» Синявського В.В. від 11.01.2019 № 45018529 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. на по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та проведену на його підставі 09.01.2019 державну реєстрацію вказаного права (запис про право власності № 29823094 від 09.01.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

-витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради групу нежитлових приміщень з № 1 по № 5 (групи приміщень № 160) загальною площею 193,6 кв.м по АДРЕСА_1 , які зареєстровані за відповідачем як нежитлові приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що Солом`янською окружною прокуратурою м. Києва (Київську місцеву прокуратуру №9 перейменовано з 15.03.2021) при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» виявлено факт порушення майнових прав та інтересів територіальної громади м. Києва на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

З`ясовано, що 09.01.2019 право власності на нежитлові приміщення групи № 160 загальною площею 192,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі інвестиційного договору на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. по АДРЕСА_1 , серія та номер: 72/01, виданий 08.04.2002, видавник: КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:000).

Однак, вказані приміщення є комунальною власністю, оскільки відповідно до рішення Київської міської ради № 208/1642 від 27.12.2001 жилий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 13280,20 кв.м., разом з вбудованими нежитловими приміщеннями, належав територіальній громаді Солом`янського району м. Києва (порядковий номер 926 в додатку № 10 таблиці 6 указаного рішення) та був закріплений на праві господарського віддання за Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва (розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 894 від 17.07.2002).

У подальшому, рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» жилий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 1 2305,40 кв. м. разом з нежитловими приміщеннями загальною площею 955,60 кв. м., включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва (порядковий номер 949 в додатку №9 таблиці 6 указаного рішення).

Розпорядженням КМДА від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами у місті Києві» (пункт 949 додатку № 9, таблиця 6 до розпорядження КМДА) вказаний будинок передано до сфери управління Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, якою розпорядженням від 24.01.11 №20, від 06.05.2015 № 279 (зі змінами від 11.11.2016 № 838) нежитлові приміщення у вказаному будинку загальною площею 709,1 кв. м. закріплено на праві господарського віддання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» (далі за текстом - комунальне підприємство).

Згідно з інформацією Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.08.2020, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 14.08.2020, приміщення групи № 160 по пр-ту Перемоги, 45 у м. Києві, які належать до власності територіальної громади м. Києва, з травня 2015 року використовувались житлово-експлуатаційною дільницею № 906 для виробничих потреб.

На замовлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ТОВ «Проектно Консалтингова Група» проведено технічну інвентаризацію вказаних приміщень, в ході якої встановлено, що нежитлові приміщення з № 1 по № 5 групи приміщень АДРЕСА_2 загальною площею 225,4 кв.м. складаються з основної та допоміжної частини загальною площею 193,6 кв.м та приміщень загального користування площею 31,8 кв.м (технічний паспорт від 11.02.2021).

Таким чином, група нежитлових приміщень з № 1 по № 5 (група приміщень № 160) загальною площею 193,6 кв. м, розташована в житловому будинку по АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади м. Києва, віднесена до сфери управління Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації та закріплена на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Поряд із цим, зазначений будинок відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів від 18.11.1986 №1107 є пам`яткою архітектури місцевого значення, охоронний № 227.

У той же час встановлено, що вказане майно 09.01.2019 було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 як нерухоме майно - група приміщень АДРЕСА_2 загальною площею 192, 2кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт стали: інвестиційний договір на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. по АДРЕСА_1 , серія та номер: 72/01, укладений 08.04.2002 між КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва та ОСОБА_2 ; акт приймання-передачі від 23.10.2002 та нотаріально посвідчена довідка від 19.09.2002 № 1068, видана комунальним підприємством та посвідчена ПН КМНО Щадко О.І.

У подальшому, актом приймання - передачі від 23.10.2002 комунальне підприємство, яке діяло за дорученням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, в особі ОСОБА_3 , який діяв на підставі Статуту підприємства, відповідно до п.3.2.2 інвестиційного договору № 72/01 від 08.04.2002 передало, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежитлове приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192,2 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Зі змісту розпорядження Київської державної адміністрації від 27.08.2000 № 988 (яке діяло на момент укладення договорів) залучення інвесторів до фінансування будівництва або реконструкції об`єктів комунальної власності на той час відбувалось на конкурсній основі.

Разом з тим, згідно з інформацією Департаменту комунальної власності м. Києва від 15.03.2021, голови комісії з припинення КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва від 12.03.2021, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 11.03.2021, Київською міською радою не приймалось рішення про приватизацію вказаного майна та щодо залучення інвестора або проведення інвестиційного конкурсу на здійснення ремонту спірного об`єкту.

Крім того, Статутом комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва, в редакції від 23.10.2001, взагалі не передбачено повноважень директора підприємства щодо відчуження комунального майна, в тому числі шляхом укладення інвестиційних договорів на проведення ремонтних робіт.

Оскільки інвестиційний договір від 08.04.2002 не відповідає вимогам ст. 225 ЦК УРСР, ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні» та укладений з метою, завідомо суперечною інтересам суспільства, оскільки спрямований на незаконне заволодіння нерухомим майном комунальної власності, вказаний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до листа голови комісії з припинення КП по утриманню житлового господарства № 01/38 від 12.03.2021, інвестиційний договір № 72/01 на проведення ремонтних робіт підвалу нежитлового приміщення (гр. приміщень № 160) загальною площею 192,2 кв.м по АДРЕСА_1 від 08.04.2002 вказаним КП не укладався, акт приймання-передачі нежитлового приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192,2 кв.м на по АДРЕСА_1 від 23.10.2002 не підписувався.

Інформація Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.02.2021 також підтверджує відсутність вказаних документів.

Також, станом на 08.04.2002 (дата інвестиційного договору), 23.10.2002 (дата акту приймання - передачі) ОСОБА_3 не був директором КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва (розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 1446 від 20.11.2002).

Разом з тим, у ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001831 від 11.03.2020 встановлено, що 09.01.2019 під час реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 було використано недійсний з 13.09.2016 паспорт громадянина України, серія НОМЕР_1 (лист №5901.3.2-937/59.1-21 від 10.02.2021, довідка від 02.09.2016).

Допитаний в ході розслідування кримінального провадження ОСОБА_2 пояснив, що інвестиційний договір від 08.04.2002, акт приймання-передачі не укладав та не підписував, технічний паспорт на вказане приміщення не оформлював, з заявою про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт не звертався (протокол допиту від 16.02.2021).

Також, з листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.12.2020 №062/14-14549 (И-2020) вбачається, що реєстрація права власності на нежитлове приміщення (групу приміщень № 160) по АДРЕСА_1 не здійснювалась.

Таким чином, позивач вважає, що невідповідність оспорюваного договору вимогам законодавства є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР.

Водночас, звертає увагу, що первинна державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення групи 160 загальною площею 192,2 кв. м. за адресою: по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 проведена 09.01.2019 на підставі інвестиційного договору на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення, який підлягає визнанню недійсним.

Допитаний у кримінальному провадженні №0001831 від 11.03.20 ОСОБА_2 пояснив, що не подавав до КП «Результат» заяву про державну реєстрацію прав та їх обмежень та не ставив підпис на відповідній заяві.

Крім того, ПН КМНО Щадко О.І. повідомила, що не посвідчувала довідку від 19.09.2002 № 1068, яка зазначена в реєстрі як одна з підстав набуття права (лист №59/01-16 від 19.12.2020 та протокол допиту від 26.01.2021, справа № ІІ-27 том № 1 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій»).

Таким чином, позивач вважає, що державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт проведено за особою, яка не набула у встановленому законом порядку права власності на нього, а подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, а тому вважає, що рішення державного реєстратора КП «Результат» Синявського В.В. від 11.01.2019 № 45018529 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , та проведена на його підставі 09.01.2019 державна реєстрація вказаного права (запис про право власності № 29823094 від 09.01.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) є незаконними та підлягають скасуванню.

Крім того, посилається, що 09.01.2020 ПН КМНО Івановою Л.М. проведено державну реєстрацію права приватної власності на спірний об`єкт за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за № 25 від 09.01.2020, укладеного нібито з ОСОБА_2 .

Разом з тим, оскільки реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_2 відбулась на підставі недостовірних документів, останній не набув права власності на нього, а відтак і не міг розпоряджатися ним, в тому числі шляхом укладення договору купівлі - продажу.

Отже, волевиявлення дійсного власника майна, а саме територіальної громади на його відчуження відсутнє, а отже, група приміщень 160 по АДРЕСА_1 була відчужена особою, яка не мала права на відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна. При цьому, КМР рішень про відчуження спірних приміщень не приймала, а отже відчуження цих приміщень відбулось поза волею дійсного власника. З огляду на викладене вище, просив позов задовольнити (т. 1 а.с. 2-19).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.11.2021 позов керівника Солом`янської окружної прокуратури м. Києва, який діє інтересах держави в особі КМР до КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації, витребування майна задоволено.

Визнано недійсним інвестиційний договір на проведення ремонтних робіт житлового приміщення (гр. приміщень 160) підвалу загальною площею 192,2 кв.м. по АДРЕСА_1 від 08.04.2002 № 72/01, укладений між КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва та ОСОБА_2 .

Скасовано рішення державного реєстратора КП «Результат» Синявського В.В. від 11.01.2019 № 45018529 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення (гр. приміщень 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та проведену на його підставі 09.01.2019 державну реєстрацію вказаного права (запис про право власності № 29823094 від 09.01.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі КМР групу нежитлових приміщень з № 1 по № 5 (групи приміщень 160) загальною площею 193, 6 кв.м. по АДРЕСА_1 , які зареєстровані за ОСОБА_1 як нежитлові приміщення (гр. приміщень 160) підвалу загальною площею 192,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) (т. 2 а.с. 160-121).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що даний спірний об`єкт нерухомості є підвалом, який відносився до спільного майна багатоквартирного будинку. Однак, прокуратурою не надано доказів що підвал (спірний об`єкт нерухомості) був самостійним об`єктом нерухомості чи виділеним в натурі приміщенням, а також відсутні первинні правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно, які б підтверджували відповідне речове право КМР на нього.

Також, судовий розгляд відбувся за відсутності підстав для представництва прокурором інтересів КМР в суді, тобто, КМР повинна була самостійно звернутись за захистом своїх прав до суду, але звернулась до прокуратури з листом щодо вчинення дії щодо подання цивільної позову.

Крім того, суд першої інстанції не вирішив питання компенсації добросовісному набувачу ОСОБА_1 , а також порушив принцип пропорційності розподілу витрат (т. 2 а.с. 126-134).

27.05.2022 Солом`янською окружною прокуратурою м. Києва було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що спірне нерухоме майно є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та віднесена до сфери управління Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації та закріплена на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Також, до позовної заяви було додано докази на підтвердження відсутності переходу від територіальної громади м. Києва до будь-якої іншої особи (фізичної та/або юридичної) права власності на спірне нерухоме майно шляхом приватизації або ж іншого відчуження законним шляхом (т. 2 а.с. 188-193).

02.06.2022 КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказується, що суд першої інстанції вірно вважав безпідставними викладені доводи відповідача ОСОБА_1 щодо порушення його прав та недотримання принципу втручання держави у право на мирне володіння майном, крім того, не вбачається правових підстав вважати його добросовісним набувачем (т. 2 а.с. 196-197зв.).

02.06.2022 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказується, що спірне нежитлове приміщення є комунальної власністю територіальної громади м. Києва та віднесена до сфери управління Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, закріплена на праві господарського віддання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Спірне підвальне приміщення протягом тривалого часу надавалось в орендне користування. З витягу бази орендарів, станом на 01.05.2008, що збереглася на підприємстві вбачається, що підвальне приміщення групи приміщень № 160 весь час використовувалось орендарями, а також використовувалось для власних потреб комунальним підприємством та не вибувало із його відання (т. 2 а.с. 201).

07.07.2022 ОСОБА_1 подано письмові пояснення, в яких зазначається, що прокуратурою, при підготовці цивільного позову, не було перевірено чи відноситься спірне приміщення до допоміжного приміщення багатоквартирного житлового будинку, оскільки до позовної заяви було додано технічний паспорт, який виготовлено з порушенням Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджений наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 (далі - Інструкція) (т. 2 а.с. 221-224).

В судовому засідання ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Прокурор Константинова І.В., представник КМР - Трохимчук В.С. та представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» - Мойсик М.В. заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.01.2019 на підставі інвестиційного договору на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. по пр-ту Перемоги, 45, серія та номер: 72/01, виданий 08.04.2002, видавник: КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:000) право власності на нежитлові приміщення групи 160 загальною площею 192,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

Разом з тим, вказані приміщення є комунальною власністю та відповідно відчуження вказаного нерухомого майна мало здійснюватися за спеціальною процедурою, з огляду на наступне.

Так, відповідно до рішення Київської міської ради № 208/1642 від 27.12.2001 жилий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 13 280,20 кв.м., разом з вбудованими нежитловими приміщеннями, належав територіальній громаді Солом`янського району м. Києва (порядковий номер 926 в додатку № 10 таблиці 6 указаного рішення) та був закріплений на праві господарського віддання за КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва (розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 894 від 17.07.2002).

Рішенням КМР від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» жилий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 12 305,40 кв.м. разом з нежитловими приміщеннями загальною площею 955,60 кв.м., включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва (порядковий номер 949 в додатку № 9 таблиці 6 указаного рішення).

Розпорядженням КМДА від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами у м. Києві» (пункт 949 додатку № 9, таблиця 6 до розпорядження КМДА) вказаний будинок передано до сфери управління Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, якою розпорядженням від 24.01.11 № 20, від 06.05.2015 № 279 (зі змінами від 11.11.2016 № 838) нежитлові приміщення у вказаному будинку загальною площею 709,1 кв.м. закріплено на праві господарського віддання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Згідно з інформацією Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.08.2020, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 14.08.2020, приміщення групи № 160 по пр-ту Перемоги, 45 у м. Києві, які належать до власності територіальної громади м. Києва, з травня 2015 року використовувались житлово-експлуатаційною дільницею № 906 для виробничих потреб.

На замовлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ТОВ «Проектно Консалтингова Група» проведено технічну інвентаризацію вказаних приміщень, у ході якої встановлено, що нежитлові приміщення з №1 по № 5 групи приміщень АДРЕСА_2 загальною площею 225,4 кв.м. складаються з основної та допоміжної частини загальною площею 193,6 кв.м та приміщень загального користування площею 31,8 кв.м (технічний паспорт від 11.02.2021).

Таким чином, група нежитлових приміщень з № 1 по № 5 (група приміщень № 160) загальною площею 193,6 кв. м, розташована в житловому будинку по АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади м. Києва, віднесена до сфери управління Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації та закріплена на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Поряд із цим, зазначений будинок відповідно до рішення виконавчого комітету КМР народних депутатів від 18.11.1986 № 1107 є пам`яткою архітектури місцевого значення, охоронний № 227.

У той же час встановлено, що вказане майно 09.01.2019 було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 як нерухоме майно - група приміщень АДРЕСА_2 загальною площею 192, 2кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт стали: інвестиційний договір на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення (гр. приміщень 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. по АДРЕСА_1 , серія та номер: 72/01, укладений 08.04.2002 між КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва та ОСОБА_2 ; акт приймання-передачі від 23.10.2002 та нотаріально посвідчена довідка від 19.09.2002 № 1068, видана КП та посвідчена ПН КМНО Щадко О.І.

Відповідно до пункту 2.1 указаного інвестиційного договору, уповноважений орган власника (КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва) у встановленому порядку надає інвестору ( ОСОБА_2 ) право користування аварійним нежитловим приміщенням (гр. приміщень 160) підвалу загальною площею 192,2 кв.м. по АДРЕСА_1 (надалі - об`єкт інвестування) для проведення ремонтних робіт.

Згідно п.3.2 вказаного договору уповноважений орган власника зобов`язується передати інвестору право користування Об`єктом інвестування на період від затвердження проектно-кошторисної документації до завершення ремонтних робіт та здійснити передачу інвестору у власність результат інвестицій, а саме: нежитлове приміщення (гр. приміщень 160) підвалу загальною площею 192,2 кв.м. по АДРЕСА_1 протягом місяця з моменту закінчення ремонтних робіт по акту приймання-передачі.

У подальшому, актом приймання - передачі від 23.10.2002 КП, яке діяло за дорученням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, в особі Стельмашенка Л.А., який діяв на підставі Статуту підприємства, відповідно до п.3.2.2 інвестиційного договору № 72/01 від 08.04.2002 передало, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежитлове приміщення (гр.приміщень 160) підвалу загальною площею 192,2 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Ураховуючи, що інвестиційний договір щодо спірного майна датовано 08.04.2002, вказані правовідносини регулюються ЦК Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) та іншими нормативно-правовими актами, які діяли на той час.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом статей 4, 151 ЦК УРСР цивільні права та обов`язки виникають із підстав, передбачених законодавством України, зокрема, з передбачених законодавством угод, а також із угод, які йому не суперечать.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові (ст. 225 ЦК УРСР).

Згідно із ст. 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

За змістом п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, що діяла станом на 08.04.2002) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання з приводу прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Разом з тим, статтями 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості) передбачають, що приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить АРК, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України. Законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законів України з питань приватизації.

За приписами ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності на спірне майно) відповідно до цього Закону можуть приватизуватися підприємства, якщо вони відповідають вимогам ч. 1 ст. 2 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» об`єктом малої приватизації, зокрема, є окреме індивідуально визначене майно.

Частиною 1 Державної програми приватизації на 2000-2002 визначено основні цілі, пріоритети, завдання та способи приватизації державного майна, майна, що належить АРК, та відчуження комунального майна, групи об`єктів, які підлягають приватизації, орієнтовані завдання щодо обсягів приватизації державного майна та надходження коштів від приватизації до Державного бюджету України та відповідні заходи щодо виконання цієї Програми.

Крім того, згідно з пунктом 2 рішення КМР від 06.09.2001 № 17/1451 «Про порядок набуття права власності на об`єкти інвестування» рішення про залучення інвестицій у новостворені об`єкти, в тому числі у додатково збудовані площі шляхом прибудови або реконструкції, що повністю або частково фінансуються за кошти інвесторів, з оформленням права власності на ці об`єкти, приймаються Київським міським головою.

Зі змісту розпорядження Київської державної адміністрації від 27.08.2000 № 988 залучення інвесторів до фінансування будівництва або реконструкції об`єктів комунальної власності,тобто яке діяло на момент укладення договорів, відбувалось на конкурсній основі.

Разом з тим, згідно з інформацією Департаменту комунальної власності м. Києва від 15.03.2021, голови комісії з припинення КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва від 12.03.2021, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 11.03.2021, КМР не приймалось рішення про приватизацію вказаного майна та щодо залучення інвестора або проведення інвестиційного конкурсу на здійснення ремонту спірного об`єкту.

Крім того, Статутом КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва, в редакції від 23.10.2001, не передбачено повноважень директора підприємства щодо відчуження комунального майна, в тому числі шляхом укладення інвестиційних договорів на проведення ремонтних робіт.

Як свідчать матеріали справи, директор КП Стельмашенко Л.А. не мав необхідного обсягу прав та повноважень, передбачених діючим законодавством, оскільки не мав права розпоряджатись комунальним майном, а також те, що укладення інвестиційного договору повинно було відбуватись на конкурсних засадах, останній не мав права укладати інвестиційний договір, положення якого передбачають перехід права власності на нерухоме майно з комунальної у приватну.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

За змістом ст. 49 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Згідно ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

З огляду на викладене вище, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відчуження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації, а тому, як наслідок, інвестиційний договір від 08.04.2002 не відповідає вимогам ст. 225 ЦК УРСР, ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні» та укладений з метою, завідомо суперечною інтересам суспільства, оскільки спрямований на незаконне заволодіння нерухомим майном комунальної власності, а тому вказаний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до листа голови комісії з припинення КП по утриманню житлового господарства № 01/38 від 12.03.2021, інвестиційний договір № 72/01 на проведення ремонтних робіт підвалу нежитлового приміщення (гр.приміщень 160) загальною площею 192,2 кв.м по АДРЕСА_1 від 08.04.2002 вказаним КП не укладався, акт приймання-передачі нежитлового приміщення (гр.приміщень 160) підвалу загальною площею 192,2 кв.м по АДРЕСА_1 від 23.10.2002 не підписувався.

Інформація Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.02.2021 також підтверджує відсутність вказаних документів.

Також, станом на 08.04.2002 (дата інвестиційного договору), 23.10.2002 (дата акту приймання - передачі) ОСОБА_3 не був директором КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва (розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації № 1446 від 20.11.2002).

Разом з тим, як слідує з наявних матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001831 від 11.03.2020, 09.01.2019 під час реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 було використано недійсний з 13.09.2016 паспорт громадянина України, серія НОМЕР_1 , що підтверджується листом лист № 5901.3.2-937/59.1-21 від 10.02.2021, довідка від 02.09.2016..

З копії протоколу допиту від 16.02.2021 ОСОБА_2 вбачається, що інвестиційний договір від 08.04.2002, акт приймання-передачі не укладав та не підписував, технічний паспорт на вказане приміщення не оформлював, з заявою про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт не звертався, зазначені обставини було підтверджено в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції. Отже, у ході розгляду справи підтверджено, що обидві сторони оспорюваного інвестиційного договору заперечують факт його укладення.

Крім того, відповідно до п 1.5. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002. № 7/5 (чинного на момент укладення договору) право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб підлягало обов`язковій державній реєстрації підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Однак, з листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.12.2020 № 062/14-14549 (И-2020) вбачається, що реєстрація права власності на нежитлове приміщення (групу приміщень № 160) по АДРЕСА_1 не здійснювалась.

Вказані обставини також свідчать про невідповідність оспорюваного договору вимогам законодавства та є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав визнання недійсним інвестиційного договору на проведення ремонтних робіт житлового приміщення (гр. приміщень 160) підвалу загальною площею 192,2 кв.м. по АДРЕСА_1 від 08.04.2002 № 72/01, укладений між КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником.

За частиною 4 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За пунктом 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно.

Отже, сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16.

Водночас, первинна державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення групи 160 загальною площею 192,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 проведена 09.01.2019 на підставі інвестиційного договору на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення, який підлягає визнанню недійсним.

Допитаний у кримінальному провадженні № 0001831 від 11.03.20 ОСОБА_2 пояснив, що не подавав до КП «Результат» заяву про державну реєстрацію прав та їх обмежень та не ставив підпис на відповідній заяві, що було перевірено судом першої інстанції.

Крім того, з пояснень ПН КМНО Щадко О.І. вбачається, що вона не посвідчувала довідку від 19.09.2002 № 1068, яка зазначена в реєстрі як одна з підстав набуття права, що підтверджується листом № 59/01-16 від 19.12.2020 та протоколом допиту від 26.01.2021, справа № ІІ-27 том № 1 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій».

Таким чином, державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт проведено за особою, яка не набула у встановленому законом порядку права власності на нього, а подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, а тому рішення державного реєстратора КП «Результат» Синявського В.В. від 11.01.2019 № 45018529 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення (гр. приміщень № 160) підвалу загальною площею 192, 2 кв.м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , та проведена на його підставі 09.01.2019 державна реєстрація вказаного права (запис про право власності № 29823094 від 09.01.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) є незаконними та підлягають скасуванню. Тобто, державна реєстрація права власності на майно, яке зареєстровано на підставі інвестиційного договору, укладеного понад 17 років тому, проведена за відсутності реєстрації такого права відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.

Водночас, згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

09.01.2020 ПН КМНО Івановою Л.М. проведено державну реєстрацію права приватної власності на спірний об`єкт за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за № 25 від 09.01.2020, укладеного від імені ОСОБА_2 .

Разом з тим, реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_2 відбулась на підставі недостовірних документів та у порушення вимог чинного законодавства, останній не набув права власності на нього, а відтак і не міг розпоряджатися ним, в тому числі шляхом укладення спірного договору купівлі - продажу від 09.01.2020.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з вимогами ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначає, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17, від 01 та 15.10.2019 у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17.

Отже, волевиявлення дійсного власника спірного майна, а саме територіальної громади на його відчуження відсутнє, а тому група приміщень 160 по по-ту Перемоги, 45 у м. Києві була відчужена особою, яка не мала права на відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна.

За статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 цього Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Враховуючи, що спірні нежитлові приміщення є комунальною власністю, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальних громади столиці Київською міською радою, а тому спірне нерухоме майно могло бути відчужене виключно у разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, оформленого у вигляді рішення, яке відповідає вимогам законодавства.

Разом з цим, КМР рішень про відчуження спірних приміщень не приймала, а отже відчуження цих приміщень відбулось поза волею дійсного власника.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Враховуючи, що дійсним власником спірного нерухомого майна є територіальна громада м. Києва, а КМР рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на його відчуження, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що право власності територіальної громади на спірне майно не припинялося, отже це майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на користь КМР на підставі ст. 388 ЦК України.

Твердження апелянта про неправильну оцінку права власності КМР щодо спірного об`єкта нерухомості є хибним з огляду на те, що згідно з інформацією Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.08.2020, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 14.08.2020, приміщення групи № 160 по пр-ту Перемоги, 45 у м. Києві, які належать до власності територіальної громади м. Києва, з травня 2015 року використовувались житлово-експлуатаційною дільницею № 906 для виробничих потреб.

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч. 3 ст. 4 ЖУ УРСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

На замовлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ТОВ «Проектно Консалтингова Група» проведено технічну інвентаризацію вказаних приміщень, в ході якої встановлено, що нежитлові приміщення з № 1 по № 5 групи приміщень АДРЕСА_2 загальною площею 225,4 кв.м. складаються з основної та допоміжної частини загальною площею 193,6 кв.м та приміщень загального користування площею 31,8 кв.м (технічний паспорт від 11.02.2021). Доказів у спростування вказаної інформації сторонами, у тому числі апелянтом, не надано.

Таким чином, група нежитлових приміщень з № 1 по № 5 (група приміщень № 160) загальною площею 193,6 кв. м, розташована в житловому будинку АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади м. Києва, віднесена до сфери управління Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації та закріплена на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

При цьому, державна реєстрація права комунальної власності на об`єкти нерухомого майна для підтвердження правового титулу територіальної громади як власника певного об`єкту нерухомості не вимагається. Інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність.

Щодо доводів апелянта про відсутність повноважень у прокуратури на подання вказаного позову, то слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У постанові від 26.05.2020 в справі № 912/2385/18 Верховний Суд дійшов висновку, що прокурору достатньо дотримуватися порядку передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У даному випадку мала місце необхідність невідкладного захисту інтересів держави, оскільки спір у справі стосується комунального майна, яке незаконно вибуло з комунальної власності.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

В силу приписів ст.ст. 1, 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» на території м. Києва правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності від імені та в інтересах територіальної громади здійснює КМР.

Будучи власником, КМР зобов`язана самостійно та через свій виконавчий орган контролювати нерухоме майно територіальної громади м. Києва, відстежувати стан його використання та перевіряти за допомогою доступних джерел, чи не має місце порушення прав та інтересів територіальної громади м. Києва на це майно.

Водночас КМР свої функції власника щодо спірних приміщень ігнорувала і обставинами, внаслідок яких вони незаконно вибули з володіння територіальної громади м. Києва, не цікавилась. Факт незаконної реєстрації права власності на спірне майно КМР не виявлено упродовж тривалого часу.

Більш того, прокуратура листами № 868-20 від 12.01.2021, № 10.39-44- 1298вих-21 від 04.02.2021 повідомила КМР про порушення прав територіальної громади м. Києва та обставини незаконного вибуття з комунальної власності спірних нежитлових приміщень, вказавши на необхідність поновлення порушених прав.

Листами № 062/01/09-860 від 12.02.2021, № 062/01/09-1557 від 15.03.2021 Департамент комунальної власності м. Києва (ВО КМДА) на виконання доручення КМР повідомив, що ним заходи, спрямовані на поновлення порушеного права власності територіальної громади м. Києва шляхом звернення до суду із позовом про повернення майна не вживались, оскільки інформація та документи необхідні для звернення до суду з позовом про повернення вказаного майна можуть бути отримані лише в рамках процесуальних заходів, що здійснюються під час досудового розслідування.

Також, Департамент зазначив, що вважає доцільним та можливим звернення прокурора до суду в інтересах КМР з позовом про повернення майна з метою захисту інтересів територіальної громади м. Києва в особі КМР, оскільки саме прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом шахрайського заволодіння спірними нежитловими приміщеннями.

При цьому, і балансоутримувач, і управитель майна тривалий час знали про вибуття спірного майна з комунальної власності (заява про злочин від 02.03.2020, листування від 14.08.2020).

Таким чином, КМР мала всі повноваження безпосередньо чи через свій виконавчий орган (його структурні підрозділи і комунальні підприємства) вжити заходи реагування, була обізнана з фактом порушення інтересів держави ще з березня 2020 року, мала можливість та була зобов`язана у розумний строк відреагувати на порушення, однак відповідні заходи не вжила.

Зазначена бездіяльність уповноваженого органу призвела до тривалого незаконного використання спірного комунального майна та непоновлення інтересів територіальної громади.

Зокрема, нерухоме майно, яке є комунальною власністю, упродовж року безоплатно та протиправно використовується третіми особами, внаслідок чого територіальна громада міста як власник позбавлена можливості ефективно та раціонально ним розпоряджатись, отримувати дохід від його використання тощо.

Таким чином, очевидне порушення державних інтересів - протиправне заволодіння нерухомим майном, яке належить до комунальної власності, а також доведений факт бездіяльності КМР щодо захисту таких інтересів в даному випадку беззаперечно свідчать на наявність підстав та виключного у розумінні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» випадку для невідкладного звернення саме прокурора до суду з даним позовом.

Щодо доводів апелянта про добросовісність набувача права власності на спірний об`єкт нерухомості, компенсації та спосіб захисту, слід зазначити наступне.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України у постанові від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Враховуючи, що КМР належить спірне нежитлове приміщення, рішення про відчуження спірного майна не приймались, а тому не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, спірне майно підлягає витребуванню на підставі ст. 388 ЦК України на користь КМР, як власника та розпорядника майна територіальної громади м. Києва.

Доводи ОСОБА_1 , що він є добросовісним набувачем, не впливають на розгляд справи, оскільки майно витребовується у відповідача саме як у добросовісного набувача. Установлений ст. 388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 29.04.2020 у справі 754/4108/18-ц.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом керівника Солом`янської окружної прокуратури м. Києва, який діє інтересах держави в особі Київської міської ради до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа -Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації та витребування майна залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 09 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді І.М. Вербова

Т.О. Невідома