П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 березня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Лемак О.В., за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» про встановлення факту трудових відносин, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ТОВ «Ядзакі Україна» про встановлення факту трудових відносин, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 07 лютого 2017 року він перебував в трудових відносинах з відповідачем, на посаді водія. Першочергово, працював водієм за цивільно-правовою угодою, а через 1,5 місяці роботи на вимогу відповідача 15.03.17 зареєструвався приватним підприємцем із видом діяльності за КВЕД - 49.31 надання транспортних послуг наземним транспортом міського та приміського сполучення. Вказує, що 20.03.2017 між ним та відповідачем було укладено Договір про надання послуг, як з підприємцем, за умовами якого відповідач доручив, а він взяв на себе зобов`язання надавати відповідачу послуги з перевезення пасажирів. Під час виконання договору він використовував транспортні засоби, які належать відповідачу, надавав інші супутні послуги на вимогу замовника. Строк дії договору до 31 грудня 2017 року і після закінчення строку дії договору продовжував працювати на посаді водія. 06.11.2018 відповідачем йому було надано для підписання додаткову угоду № 1 до договору про надання послуг від 20.03.2017 відповідно до п.1. якого нібито достроково розірвано договір від 20.03.2017 за угодою сторін. Пояснює, що він розгубився, причини такої поведінки відповідач йому не повідомив, підписав додаткову угоду №1.

Зазначає, що строк дії договору про надання послуг закінчився ще 31.12.2017 і зміни до нього не вносилися, про що свідчить Додаткова угода № 1 від 06.11.2017. Відповідно він не міг бути достроково розірваним на підставі додаткової угоди № 1 від 06.11.2018. За таких обставин вважає, що був звільнений з роботи з порушенням приписів трудового законодавства. Вважає, що між ним та відповідачем існували трудові відносини, які не були оформлені відповідачем відповідно до чинного законодавства, що призвело до незаконного звільнення з роботи, позбавлення його та його сім`ї у складі неповнолітнього сина та матері-пенсіонерки єдиного засобу до існування - його заробітної плати. Зазначає, що умови договору про надання послуг від 20.03.2017 не виконувались, він не був належно оформлений на посаду водія, однак фактично допущений до виконання робіт, які входять до переліку кваліфікаційного довідника посад - водій автотранспортного засобу.

Відносини, які склалися між ним та відповідачем не можна вважати цивільно-правовими. Він фактично був допущений до роботи на посаді водія в період з 20.03.2017 на якій працював до 06.11.2018 включно. Щодня виконував обов`язки водія. Приходив на роботу у визначений Правилами внутрішнього трудового розпорядку час та перебував на роботі повний робочий день, по мірі необхідності працював понаднормовий час. Розмір заробітної плати визначав відповідач, оплачувалися відрядження згідно норм визначених законодавством України для працівників. Щомісячно отримував заробітну плату із погодинною ставкою - 56.8 грн.

З врахуванням вищенаведеного просив суд:

- встановити факт наявності трудових відносин з ТОВ "Ядзакі Україна" та роботи на посаді водія, у період з 20.03.2018 до 06.11.2018 включно;

- зобов`язати відповідача поновити його на роботі на посаді водія з 07.11.201;

- стягнути з ТОВ "Ядзакі Україна" на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в період з 07.11.2018 по день виконання рішення суду із розрахунку погодинної оплати робочого часу - 56.8 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним рішенням подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. В обґрунтування скарги вказує, що він дійсно на вимогу та за організаційних дій відповідача був зареєстрований фізичною особою підприємцем, перебував на спрощеній системі оподаткування та був платником єдиного податку 3 групи, виключно на час роботи водієм. Однак ним не здійснювалася підприємницька діяльність щодо надання транспортних послуг, ні до роботи у відповідача, ні після звільнення.При цьому, не дивлячись на укладений між ним та відповідачем цивільно-правовий договір, відносини, що склалися між ними фактично були трудовими.

Вказує, що умови договору про надання послуг від 20.03.2017 не виконувалися. Він не був належно оформлений на посаду водія, однак фактично допущений до виконання робіт, під контролем та за завданням відповідача щоденно виконував роботу водія. Приходив на роботу у визначений Правилами внутрішнього трудового розпорядку час та перебувай на роботі повний робочий день по мірі необхідності працював понаднормовий час. Розмір моєї заробітної плати визначив Відповідач із погодинною оплатою праці 56.8 грн, у понаднормовий час враховувалася відповідачем окремо та оплачувалася погодинно.

Крім того, як і всі інші штатні працівники заводу для проходу на територію заводу він мав індивідуальний ідентифікаційний «ай ді» код № 7825, за яким відмічався на прохідній заводу зранку та після завершення робочого дня. Крім роботи водія, він не виконував більш ніякі роботи, не надавав нікому послуги. Закріплені за ним транспортні засоби були власністю відповідача, знаходилися на його балансі, утриманні. Заробітна плата та витрати на відрядження нараховувалася відповідачем, що доводиться розрахунковими відомостями на оплату праці за жовтень - грудень 2017 року, січень-червень 2018 pоку, банківськими виписками за період з 25.04.17 по 09.11.18.

З огляду на вищевказане, апелянт вважає, що між ним на відповідачем існували саме трудові відносини, на які поширюються вимоги трудового законодавства України.

Вказує, що суд невірно оцінив наданий відповідачем доказ: Зміни № 1 до договору про надання послуг від 20.03.2017 нібито укладені між ним та відповідачем 30.12.2017, оскільки вказаного документа не існувало до отримання відповідачем позову. Заперечує підписання таких змін і про існування таких довідався лише у зв`язку з отриманням відзиву в додатку якого знаходився цей документ. При цьому вважає що суд зобов`язаний був врахувати той факт, що зміни датовані 30.12.2017, є суботою, передноворічний вихідний день, а останнім робочим днем відповідача у 2017 році був день 28.12.2017 року. Відповідно, такі зміни не могли бути укладеними 30.12.2017. Більше того, не було жодної необхідності укладати такі зміни 30.12.2017, оскільки Договір діяв до 31.12.2017.

Також вважає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин існуючих між ним та відповідачем відносин положення Договору підряду, ст.ст. 837. 843 ЦКУ. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу, а тому, у відповідності до ст. 24 КЗУпП, він працював по трудовому договору. Чого суд першої інстанції не врахував.

ТОВ «Ядзакі Україна» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що суд з врахуванням всіх обставин справи та дослідженням доказів, дійшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вважає що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів прийняття його на роботу відповідачем, фактичне допущення його до роботи, наявність трудової книжки та внесення до неї відповідних записів, ознайомлення його з правами та обов`язками, умовами праці, правилами техніки безпеки, правилами внутрішнього трудового розпорядку, тривалістю робочого дня та відпочинку, наявність здійснення виплати заробітної плати.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та ґрунтуються на наявних доказах з якими погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, так це те, що 20 березня 2017 року між ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем та ТОВ «Ядзакі Україна» було укладено договір про надання послуг.

Відповідно до п.1.1. Договору, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати транспортні послуги з перевезення пасажирів, що включають в себе усі види послуг за КВЕД: 49.31, пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення та інші послуги згідно Витягу з реєстру платників єдиного податку 3-ї групи Виконавця (надалі - "Послуги") на період з моменту підписання договору до 31 грудня 2017 року. Під час надання послуг згідно даного договору, Виконавець використовує транспортні засоби, які належать Замовнику.

30 грудня 2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ТОВ «Ядзакі Україна» було укладено Зміни №1 до Договору про надання послуг від 20 березня 2017 року, згідно яких сторони погодилися п.1.1. Договору викласти в новій редакції: «замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати транспортні послуги з перевезення пасажирів, що включають в себе усі види послуг за КВЕД: 49.31, пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення та інші послуги згідно Витягу з реєстру платників єдиного податку 3-ї групи Виконавця (надалі - "Послуги") на період з моменту підписання договору до 31 грудня 2018 року. Під час надання послуг згідно даного договору, Виконавець використовує транспортні засоби, які належать Замовнику. У разі якщо жодна із сторін не заявила про намір припинення договору за 30 календарних днів до його закінчення, договір вважається автоматично пролонгованим на кожен наступний календарний рік.»

06 листопада 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ТОВ «Ядзакі Україна» було укладено Додаткову Угоду №1 до Договору про надання послуг від 20 березня 2017 року, відповідно до якої сторони погодилися Договір про надання послуг від 20 березня 2017 року достроково розірвати за згодою сторін 06 листопада 2018 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Витягу з Реєстру платників єдиного податку № 868/13-00 від 21.03.2017, ФОП ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування та був платником єдиного податку 3 групи з 15.03.2017.

Згідно Витягу є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 18.03.2019, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність в період з 15.03.2017 по 19.11.2018, вид діяльності: КВЕД 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення.

Як зазначено у ч. 1 ст. 1 ЦПК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, частини 1, 2 ст. 2 ЦПК України.

Згідно пунктів 3, 4, 5 і 6 ст. 3 ЦПК України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, ч. 1 ст. 5 ЦПК України.

Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Разом з цим, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, приписи статей 12, 13 і 14 ЦК України.

Водночас, статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання (отримання) певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Згідно змісту ст. 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Умовами цивільно-правового договору про надання послуг від 20 березня 2017 року, укладеного між сторонами, визначено, що ОСОБА_1 зобов`язався надати якісні послуги, зазначені в підпункті 1.2. відповідно до вимог Замовника; виконувати усі розпорядження Замовника для забезпечення повноти, якості та своєчасності надання послуг; надавати послуги особисто; не розголошувати інформацію, що надійде у його розпорядження під час надання послуг передбачених даними договором; самостійно нести повну цивільно-правову матеріальну відповідальність за транспортні засоби, які надаються Замовником для виконання послуг згідно цього договору та у разі їх пошкодження (втрати) відшкодовувати Замовнику завдані збитки; у разі отримання персональних даних фізичних осіб та/або конфіденційної інформації використовувати такі виключно з метою виконання обов`язків, передбачених цим договором та не вчиняти дій, що можуть спричинити розголошення персональних даних фізичних осіб та/або конфіденційної інформації.

Підпунктом 1.2. цього договору передбачено, що послуги Виконавця полягають зокрема у здійсненні перевезення пасажирів транспортним засобом Замовника; здійснення інших видів пасажирських перевезень автодорожнім транспортом; надання інших пов`язаних чи супутніх послуг на вимогу Замовника.

Доцільним є звернення уваги на те, що договір про надання послуг було укладено 20 березня 2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ТОВ «Ядзакі Україна» суть якого полягала у наданні транспортних послуг з використанням транспортних засобів Замовника. Як вбачається із виписки з ЄДРПОУ від 17.03.2017 року - ОСОБА_1 15 березня 2017 року зареєстрований в Ужгородській об`єднаній державній податковій інспекції ГУ ДФС у Закарпатській області як фізична особа-підприємець з основним видом економічної діяльності: 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення. Здійснюючи підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування та був платником єдиного податку 3 групи з 15.03.2017.

А згідно витягу є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 18.03.2019, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність протягом періоду з 15.03.2017 по 19.11.2018 року за видом діяльності: КВЕД 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення.

Принагідно слід зазначити, що у пункті 4. «Оплата Послуг» Договору від 20.03.2017 року сторонами погоджено, що Замовник оплачує надані послуги по факту їх виконання на підставі актів про надані послуги. Вартість послуг визначається Виконавцем за погодженням із Замовником. Виконавець готує Акти виконаних робіт за результатами наданих послуг за календарний місяць та надає Замовнику на погодження. Замовний зобов`язується провести розрахунок із Виконавцем протягом 5 робочих днів з моменту підписання Актів про надані послуги, шляхом перерахунку суми зазначеної в Актах на розрахунковий рахунок Виконавця.

У листі ТОВ «Ядзакі Україна» від 16.03.2022 року зазначено, що середньомісячна зарплата штатних працівників у 2017 році в м. Ужгород становила суму 7376,00 грн. за місяць, тоді як ФОП ОСОБА_1 отримав від ТОВ «Ядзакі Україна» у 2017 році 392.088,00 грн., що в розрахунку на місяць складає 39.208,85 грн., що підтверджує відсутність ознак трудових відносин з ним.

У пункті 6 «Спеціальні положення» Договору від 20.03.2017 року сторонами погоджено, що Виконавець та Замовник розуміють та погоджуються з тим, що зміст надаваємих Виконавцем послуг згідно цього договору не носить характеру найманої праці та Виконавець не являється а ні штатним, а ні таким працівником, що працює за сумісництвом. На Виконавця не розповсюджується графік роботи штатних працівників Замовника, а послуги надаються на вимогу Заявника.

Як зазначено у частині один статті 42 Конституції України, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. А частина один статті 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Водночас за змістом статей 12, 13 і 14 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Виходячи з приписів зазначених законодавчих норм у сукупності з приписами вимог Договору від 20.03.2017 року із змінами, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 укладаючи з ТОВ «Ядзакі Україна» договір про надання послуг розумів і повинен був розуміти його зміст та вільно бажав без будь-якого примушення настання для себе таких правових наслідків, які пов`язані зі здійсненням господарської діяльності, а не як діяльність найманого штатного працівника підприємства.

А звідси, відсутні підстави стверджувати, що протягом спірного періоду ОСОБА_1 надавав ТОВ «Ядзакі Україна» заяву про прийняття його на роботу за професією водія, що надавав трудову книжку підприємству, що відповідач видавав наказ про прийняття його на роботу, що ознайомлював з посадовими обов`язками та правилами трудової діяльності на підприємстві. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про наведені обставини, а тому і виказав свою згоду з надання послуг ТОВ «Ядзакі Україна» саме як підприємець.

Встановлені судом обставини справи свідчать про наявність між сторонами саме цивільно-правових відносин, а не трудових відносин, хоч формально такі ознаки і можуть проглядатись, проте матеріали справи не містять доказів того, що на підприємстві діяли штатні працівники за відповідною професією.

Щодо посилання ОСОБА_1 на те, що не підписував зміни до договору.

До матеріалів справи додано Зміни №1 від 30.12.2017 року до Договору від 30.03.2017 року про надання послуг, якими підпункт 1.1. Договору викладено в новій редакції, а саме, збільшено період надання послуг до 31 грудня 2018 року та можливість автоматичної пролонгації дії договору на рік, якщо жодна із сторін не заявила про намір припинення договору за 30 календарних днів до його закінчення, а.с. 93.

У ході судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_1 заявляв, що підпис під Змінами №1 від 30.12.2017 року до Договору від 30.03.2017 року про надання послуг не належить йому та заявив клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчу експертизу.

Слід зазначити, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Таке клопотання ОСОБА_1 суд першої інстанції задовольняв два рази, призначивши спочатку ухвалою від 26.04.2019 року таку експертизу експертам Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (а.с. 112-114), яка не проведене через нездійснення оплати за проведення такої, а.с. 127. Та ухвалою від 27.11.2019 року суд першої інстанції знову призначив таку ж експертизу, проведення якої доручив експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, а.с. 137-139. Однак і ця експертиза не була проведене через нездійснення оплати за проведення такої, а.с. 145.

За правилами ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як зазначено в ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи з цього, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не підтвердив допустимим доказом, яким би у даному спорі виступав висновок судово-почеркознавчої експертизи з приводу того, що підпис у Змінах №1 від 30.12.2017 року до Договору від 30.03.2017 року про надання послуг йому не належить. А тому, Зміни №1 від 30.12.2017 року до Договору від 30.03.2017 року про надання послуг, щодо викладення підпункту 1.1. Договору в новій редакції слід вважати належним, допустимим та достовірним доказом, який несе для сторін певні правові наслідки.

Щодо наявності особистого «Ай Ді» коду № НОМЕР_1 .

У ході судового розгляду представник ТОВ «Ядзакі Україна» ствердив, що на території підприємства діє пропускна система, яка також врегульовує прибуття та вибуття працівників з роботи.

В свою чергу, ОСОБА_1 стверджував, що отримавши особистий «Ай Ді» код № 7825 він відмічався коли приходив на роботу та коли уходив з роботи і дана обставина підтверджує факт дотримання ним правил трудового розпорядку на підприємстві.

Проте таке твердження позивача на думку колегії суддів є недоречним з огляду на те, що при дії на підприємстві пропускної системи, можливість надання послуг з перевезення працівників даного підприємства та доступ на територію підприємства де знаходились транспортні засоби відповідача був можливий лише за наявності особистого «Ай Ді» коду і такий у позивача був під №7825. Той факт, що ОСОБА_1 коли приходив на територію ТОВ «Ядзакі Україна» і уходив звідти та здійснюючи фіксацію таких дій за допомогою особистого «Ай Ді» коду не може слугувати підтвердженням тієї обставини, що на нього поширювались правила трудового розпорядку які діяли для працівників ТОВ «Ядзакі Україна». Оскільки для ОСОБА_1 така процедура була пов`язана тільки з можливістю вільного доступу до території та покинення такої, тоді як для штатних працівників ТОВ «Ядзакі Україна» така пов`язана з фіксацією робочого часу, а саме, прибуття на роботу та уходу з роботи.

Також на думку колегії суддів, посилання ОСОБА_1 на те, що не міг здійснювати діяльність за КВЕД 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення через те, що не мав власних транспортних засобів є безпідставним. Оскільки у спірних правовідносинах важливим є той факт, які правові наслідки виникли між сторонами. А тим більше, за змістом Договору від 20.03.2017 року такі послуги надаються на транспортних засобах відповідача, а не позивача. При цьому вид діяльності по КВЕД мав би значення при вирішенні спору з приводу укладення договору цивільно-правового характер, що для спірних правовідносинах не має жодного наслідку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався теж на неправильне застосування до існуючих правовідносин положень норм статей 837, 843 ЦК України.

З цього приводу слід зазначити, що правове значення у даному спорі має, які правовідносини між сторонами діяли за спірний період, трудові чи цивільно-правові, а не якими цивільними нормами регулюються такі правовідносини. У випадку розгляду спору з приводу правомірності та підставності надання послуг з перевезення пасажирів то у цьому випадку належність застосування норм матеріального права мало б важливе значення.

Принагідно слід зазначити, що ОСОБА_1 не заперечував того факту, що 06 листопада 2018 року підписав Додаткову угоду №1 до Договору від 30.03.2017 року про надання послуг, стосовно дострокового розірвання Договору за угодою сторін, а.с. 51.

За загальними правилами ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. А ст. 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Доведеною обставиною є той момент, що підписуючи 06.11.2018 року Додаткову угоду №1 до Договору від 30.03.2017 року про надання послуг, щодо дострокового розірвання Договору за угодою сторін, ОСОБА_1 розумів, що з 07 листопада 2018 року припиняє надання послуг з перевезення працівників ТОВ «Ядзакі Україна».

Тобто, у випадку незгоди зі своїм звільненням, починаючи з 07.11.2018 року для ОСОБА_1 розпочався відлік місячного строку для звернення до суду з позовом.

Однак з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся тільки 27.12.2018 року, тобто через один місяць і двадцять один день та при цьому не просив суд поновити йому місячний строк як такий, що пропущений з поважних причин.

Та не дивлячись на наявність таких обставин, колегія суддів констатує, що позовні вимоги не є доведеними та саме з цих підстав необхідно відмовляти позивачу у заявлених вимогах, що суд першої інстанції і зробив.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Також суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

А звідси, колегія суддів враховує також позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін у наявному спорі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 25 березня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: