УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 524/2352/21

провадження № 61-8264ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В., (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Пророка В. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28 квітня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Полтавська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Полтавській області про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2022 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

22 серпня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28 квітня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції було застосовано норму права без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 373/1994/17 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не було доведено факту поширення відповідачами стосовно неї недостовірної інформації широкому колу осіб за допомогою засобів масової інформації.

У статтях 28, 68 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність.

Разом з тим у статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Враховуючи наведене, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із статтею 277 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до частини першої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право поваги до приватного і сімейного життя. Право на повагу до приватного життя є правом на приватність, правом жити так, як кожен того бажає, і бути захищеним від оприлюднення фактів приватного життя. Вимога поваги до приватного життя автоматично обмежується в тій мірі, в якій окрема особа сама ставить своє особисте життя у залежність від громадського життя або інших інтересів, які забезпечуються захистом.

Такий правовий висновок щодо порядку застосування норм права у правовідносинах з-приводу захисту честі, гідності та ділової репутації викладений у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 373/1994/17.

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 .

У грудні 2020 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , тобто в будинку, де фактично проживає позивач у справі.

Квартира була придбана відповідачами для проживання матері відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , яка є людиною похилого віку, обмеженою у пересуванні та такою, що потребує піклування про неї та догляду, що сторонами у справі не заперечувалося.

З метою створення комфортних для проживання матері умов, відповідачі почали здійснювати ремонтні роботи у придбаній для ОСОБА_4 квартирі, попередньо узгодивши це із сусідами.

Позивач ОСОБА_1 чинила перешкоди у проведенні ними ремонтних робіт, внаслідок чого між ними стали виникали конфлікти, а всі намагання вирішити питання шляхом розмов та компромісів не дали результатів.

Як було встановлено судами, 04 березня 2021 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися одночасно із однаковими (тотожними) письмовими зверненнями клопотаннями до Кременчуцької місцевої прокуратури та Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області на дії ОСОБА_1 . При цьому, додали до нього колективну заяву сусідів.

Згідно з листом Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області за № ЕП 2147/21 від 28 квітня 2021 року заяву ОСОБА_2 щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_1 , що надійшла до Кременчуцької місцевої прокуратури 04 березня 2021 року, в порядку частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» 09 березня 2021 року скеровано для розгляду по суті до Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області.

За результатами звернення Кременчуцьким РУП ГУ НП в Полтавській області було встановлено, що у заявниці виникає постійний конфлікт із сусідкою ОСОБА_1 на фоні неприязних відносин, постійних образ, нецензурної лайки та прокльонів. Із відібраних у ОСОБА_1 пояснень постає, що заявниця сама постійно є ініціатором конфлікту, а також інші сусіди неприязно до неї відносяться. Ознак кримінального правопорушення не виявлено. Підстави для внесення відомостей до ЄРДР, які передбачені частиною першою статті 214 КПК України, відсутні.

Листом за № 107/К-402 від 09 березня 2021 року заявника було проінформовано про те, що її заява на час здійснення перевірки, не містить ознак кримінального правопорушення, матеріал було розглянуто в порядку вимог Закону України «Про звернення громадян».

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не оскаржували у визначеному законом порядку дії або бездіяльність уповноважених осіб Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області щодо невнесення до ЄРДР відомостей за їх заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 просила визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до гідності, честі та недоторканності ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у клопотанні до Кременчуцької місцевої прокуратури наступного змісту: «…..неадекватної сусідки ОСОБА_1, яку треба перевірити у психоневрологічному диспансері».

Надавши оцінку вищевказаним обставинам та доказам у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що позивачем не було доведено у передбачений законом спосіб, а саме не надала належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, які слугували підставами для її позовних вимог.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 373/1994/17, на яку посилається і заявниця.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявниці з результатом розгляду спірних правовідносин та до переоцінки доказів і обставин у справі, які були предметом дослідження судів двох попередніх інстанцій.

Верховний Суд наголошує на тому, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не втручається в оцінку доказів та обставин, які слугували підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Водночас, Верховний Суд зауважує, що вирішуючи спірні правовідносини, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми права у відповідності до вищевказаного правового висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах.

Згідно з статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права відповідає правовому висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, а тому за таких обставин у відкритті касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28 квітня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Полтавська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Полтавській області про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

В. В. Пророк