КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8775/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що за період від 29.07.2015 року до 11.01.2018 року він здійснив переказ грошових коштів на користь ОСОБА_1 на загальну суму 247 685 грн, що підтверджується довідкою АТ «КБ «ПриватБанк» від 19.08.2019 року.

Вказував, що у вересні 2019 року він звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про виконання зобов`язання, однак відповідач грошових коштів не повернув, що стало підставою для звернення з вказаним позовом до суду.

За таких обставин, на підставі ст.ст.15, 16, 1212 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 247 685 грн. та судовий збір у розмірі 2 477 грн 50 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 102 315 грн.

Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 023 грн 42 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 102 315 грн та судового збору в сумі 1 023 грн 42 коп. на підставі п.3, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення в цій частині нового рішення, яким у задоволені позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 102 315 грн та судового збору в сумі 1 023 грн 42 коп. відмовити.

Скаргу обґрунтовував тим, що позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на ст.1212 ЦК України, зазначаючи, що сторонами не було укладено договір позики, поворотної фінансової допомоги або будь-який інший правочин, що регулює порядок надання у користування та повернення грошових коштів, а отже такі кошти вважаються отриманими відповідачем безпідставно. Проте, такі доводи є безпідставні, не заслуговують на увагу, оскільки протирічать заявам і діям самого позивача.

Вказує, що у цій справі позивач стверджував, що починаючи від 2015 року відповідач неодноразово звертався до нього з проханням позичити йому грошові кошти. На ці прохання на основі повернення позивач протягомперіодувід29.07.2015 рокудо 11.01.2018 року здійснив відповідачу перекази грошових коштів на загальну суму 247 685 грн. Строк повернення грошових коштів сторонами не визначався, а тому з посиланням на ч.2 ст.530 ЦК України позивач звернувся з письмовою вимогою до відповідача про повернення грошових коштів у семиденний строк. У Вимозі від 04.09.2019 рокуна ім`я відповідача позивач зазначає, що гроші ним надавалися на основі повернення грошової позики, строк повернення позичених коштів сторонами не визначався.

Таким чином, виходячи з тверджень позивача, можна дійти висновку, що між сторонами було укладено договір позики. Тобто, між сторонами виникли договірні взаємовідносини, передбачені нормами Цивільного кодексу України.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Вказує, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Отже, виходячи зі змісту тверджень самого позивача, відповідач набув право власності на майно не безпідставно, а внаслідок договірних зобов`язань, що виключає можливість застосування до даних правовідносин ст.1212 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що в якості обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про неможливість застосування до спірних правовідносин положення ст.1212 ЦК України у зв`язку з тим, що між сторонами нібито було укладено договір позики.

При цьому, відповідач формує висновок, відповідного до якого він нібито набув право власності на майно не безпідставно, а внаслідок договірних зобов`язань, що виключає можливість застосування до даних правовідносин ст.1212 ЦК України.

Додатково, на стор. 7 апеляційної скарги відповідач одночасно зазначає про те, що в судовому засідання відповідач та його представник, не заперечуючи існування договірних правовідносин між сторонами, ставили питання щодо неподання стороною позивача жодних доказів походження грошових коштів та зобов'язань відповідача щодо повернення грошових коштів. Тобто, фактично у судовому засідання підлягав доказуванню характер договірних правовідносин між сторонами: позики чи безповоротної фінансової допомоги, оскільки, саме характер договірних відносин може вказувати на наявність чи відсутність сторони такого про повернення грошових коштів.

Сторона вважає, що такі твердження є такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Зазначають, що протягом всього ходу розгляду справи відповідач змінював свою позицію.

Так, протягом розгляду справи у суді першої інстанції, який тривав понад два роки, відповідач декілька разів змінював обгрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог та одночасно зазначав про нібито сплив строків позовної давності, не підтвердження походження грошових коштів, тощо. Проте, під час судових дебатів, представник відповідача, змінив власну позицію та заявив про нібито неотримання грошових коштів ОСОБА_1 . У зв`язку з вказаним було вирішено визнати обов`язковою явку ОСОБА_1 , на судове засідання, в межах якого останній повідомив, що не пам`ятає чи отримував він будь-які грошові кошти від позивача. При цьому, позиція безпосередньо ОСОБА_1 та його представника, суттєво відрізнялась, адже представник, всупереч повідомленій його клієнтом інформації, наполягав на нібито неотриманні коштів від ОСОБА_2 .

Натомість, в апеляційній скарзі сторона відповідача вкотре змінила свою позицію та, врешті, визнала факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 .

В якості єдиної підстави для скасування рішення суду першої інстанції відповідач зазначає про нібито існування між ним та позивачем договірних відносин. Водночас, позивач заперечує факт укладення між ним на відповідачем будь-яких договорів, як-то позики, поворотної фінансової допомоги або будь-який інший правочин, що регулює порядок надання у користування та повернення грошових коштів, такі кошти вважаються отриманими відповідачем безпідставно.

Вказане твердження відповідачем спростовано не було, доказів укладення будь-яких правочинів не надано.

Більше того, безпосередньо в апеляційній скарзі сторона відповідача самостійно заявляє, що їй невідомо який саме договір було нібито укладено між сторонами: позики чи поворотної фінансової допомоги.

Звертає увагу, що матеріали справи не підтверджують існування між сторонами будь-яких договірних зобов`язань та не знаходять свого підтвердження доводи відповідача щодо нібито існування таких зобов`язань, адже відповідачем не зазначено, який саме договір нібито було укладено між сторонами, не надано доказів укладання такого договорів, як-то листування сторін, попередні домовленості, тощо; не надано доказів погодження сторонами умов будь-якого договору; не зазначено, коли саме нібито було укладено договір, які були його істотні умови; не надано будь-яких доказів того, що грошові кошти ним отримувались на будь-якій правовій підставі, тощо.

По суті вся позиція відповідача ґрунтується на наявності бездоказового словосполучення «позичити грошові кошти» у тексті позовної заяви. При цьому, відповідач повністю ігнорує той факт, що надалі позовна заява містить твердження про неукладення між сторонами будь-яких договорів. Вказане твердження відповідачем жодним чином не обґрунтоване.

Наведене спростовує доводи відповідача щодо теоретичної можливості існування між сторонами будь-якого договору позики або прирівняного до нього правочину. Так само не знаходять свого підтвердження доводи відповідача щодо існування навіть теоретичної можливості укладання між сторонами договору безповоротної фінансової допомоги.

Зазначаючи про нібито можливість укладення між сторонами договору безповоротної фінансової допомоги, відповідач не конкретизує який саме правочин він має на увазі: дарування, пожертви, тощо.

Доказів існування обставин, що можуть свідчити про можливість не повернення отриманих від ОСОБА_2 грошових коштів, відповідачем не було надано. Відповідачем не надано доказів ні існування будь-яких правочинів між сторонами щодо передачі грошових коштів, ні доказів віднесення перерахованих коштів до безнадійної заборгованості, тощо.

Наголошують, що матеріали справи не містять жодного доказу, які прямо чи опосередковано могли б свідчити про право ОСОБА_1 не повертати ОСОБА_2 безпідставно отримані від останнього грошові кошти.

Наведене повністю спростовує доводи відповідача щодо теоретичної можливості існування між сторонами «договору безповоротної фінансової допомоги».

Факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів підтверджується наявною у справі банківською випискою та підтверджений відповідачем в апеляційній скарзі. Обов`язок з повернення безпідставно набутого майна передбачений ст.1212 ЦК України та не потребує додаткового підтвердження зі сторони відповідача.

При цьому, навіть якщо суд дійде до висновку про існування між сторонами позикових відносин (що заперечується позивачем), таке існування не є та не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення з огляду на принцип jura novit curia(«суд знає закони»), на обов`язковості якого неодноразово наголошував Верховний Суд.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був обізнаний про своє порушене право та про особу, яка порушила його право та не надав суду доказів того, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права та про особу, яка порушила його право, раніше ніж у жовтні 2019 року. Також суд взяв до уваги, що грошові кошти переказував сам ОСОБА_2 , тому визнав обґрунтованою та прийняв до уваги заяву ОСОБА_1 щодо застосування строків позовної давності, та відмовив в стягненні грошових коштів у розмірі 145 370 грн. по платежах за період від 29.07.2015 року до 26.08.2016 року.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що за період від 29.07.2015 року до 11.01.2018 року позивач здійснив переказ грошових коштів на користь відповідача на загальну суму 247 685 грн, що підтверджується довідкою АТ «КБ «ПриватБанк» від 19.08.2019 року.

Згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, доказів того, що відповідач не отримував вказаних грошових коштів, до суду не надано.

Крім того, відповідач категорично не оспорював факт отримання вказаних грошових коштів, а лише заперечував проти стягнення з нього цих коштів у зв`язку з пропуском строку позовної давності та відсутності доказів їх походження та зобов`язання відповідача щодо повернення.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав до суду першої інстанції відзив, в якому заявив клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки до вимог про стягнення грошових коштів за період від 29.07.2015 року до 26.08.2016 року на загальну суму 145 370 грн. строк позовної давності сплинув, а позов пред`явлено у жовтні 2019 року.

За ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

За ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, підстав для зупинення або переривання строку позовної давності відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦК України судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана правова позиція підтверджується правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року по справі № 200/19766/16-ц.

З огляду на вищенаведенене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що починаючи з часу здійснення платежів за період від 29.07.2015 року до 26.08.2016 року на загальну суму 145 370 грн. і до моменту пред`явлення позову до суду, а саме: до жовтня 2019 року пройшло більше ніж 3 роки, та враховуючи те, що позивач був обізнаний про своє порушене право і про особу, яка порушила його право.

Також, позивачем не надано суду жодних доказів того, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права та про особу, яка порушила його право, раніше ніж жовтень 2019 року, оскільки грошові кошти переказував сам позивач, тому судом правомірно було застосовано строки позовної давності, та відмовлено у стягненні грошових коштів у розмірі 145 370 грн. по платежах за період від 29.07.2015 року до 26.08.2016 року.

Посилання позивача на те, що він пред`явив вимогу до відповідача лише у 2019 року і саме з цього часу необхідно рахувати строк позовної давності, вірно не прийнято судом до уваги, оскільки позивач вже в момент здійснення переказу грошових коштів був обізнаний про особу відповідача та про те, що його права можуть бути порушені.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: