КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8311/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васюка Миколи Миколайовича на ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року (суддя Гаврилова О.В.) про відмову у видачі судового наказу в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дітей,

встановив:

у жовтні 2021р. заявник звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу і до досягнення дітьми повноліття, та витрат на правничу допомогу у сумі 16 000грн.

21 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 8 жовтня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття, та стягнуто в дохід держави судовий збір у сумі 227грн.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року відмовлено у видачі судового наказу в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.

Роз`яснено заявнику, що відповідно до ч. 2 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 3-6 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Васюк М.М. просить ухвалу судді скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на те, що право на правову допомогу гарантоване статтями 8, 59 Конституції України, а витрати на правову допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за

результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Адвокат Васюк М.М. вважає, що суд позбавлений можливості самостійно втручатись у договірні відносини між адвокатським об`єднанням та клієнтом, в тому числі і в порядок та форму оплати гонорару адвоката, адже таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки стягнення витрат на правничу допомогу не тільки не передбачено в розділі II ЦПК України «Наказне провадження», а і є грубим порушенням одного з основних принципів цивільного судочинства, передбачених п. 4 ч. З ст. 2 ЦПК України - змагальність сторін, оскільки розмір витрат на правничу допомогу не є безспірною вимогою і іншій стороні у справі (в даному випадку - боржнику) повинно бути забезпечено судом право на його оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, суддя виходив з того, що вимога заявника про стягнення витрат на правничу допомогу розмірі 16 000грн, в межах наказного провадження не може бути об`єднана з вимогами, які передбачені ст.161 ЦПК України, оскільки такі витрати в силу ст. 137 ЦПК України не є безспірними.

Також суддя зазначив, що заявник має право звернутися з цими вимогами у порядку позовного провадження.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судді, оскільки вони не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України визначено, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 168 ЦПК України у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

У статті 165 ЦПК України наведений вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Отже, вказана норма не передбачає можливості відмовити у видачі судового наказу в частині стягнення з боржника витрат на професійну правничу допомогу.

Також суддею першої інстанції не було враховано, що ЦПК не передбачає можливості часткового задоволення заяви про видачу судового наказу, оскільки він видається лише за умови безспірності вимог.

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Регулювання судових витрат належить до розділуІ «Загальні положення» ЦПК, а тому поширюється на всі категорії цивільних справ, у тому числі на наказне провадження.

Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

ЦПК України містить норми щодо розподілу судових витрат у разі ухвалення судового рішення (частина друга статті 141 ЦПК України)

Частиною 1 статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, заявник має право отримати правову допомогу, а частина 3 статті 163 ЦПК України визначає, що до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Аналіз вказаних норм процесуального права свідчить, що у наказному провадженні заявник має право на отримання правничої допомоги, його інтереси може представляти адвокат, який відповідно до отриманих повноважень може підписати від імені заявника заяву до суду про видачу судового наказу та здійснювати інші процесуальні дії, як представник заявника.

У разі задоволення заяви про видачу судового наказу, заявник має право на відшкодування понесених та оплачених судових витрат, у тому числі і витрат на правову допомогу.

У п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» зазначено, якщо у заяві про видачу судового наказу об`єднано вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку

наказного провадження, суддя ухвалою відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу в частині цих вимог, а щодо вимог, які підлягають розгляду в порядку наказного провадження, - вирішує питання про відкриття наказного провадження. Якщо такі вимоги між собою взаємопов`язані та окремий їх розгляд неможливий (наприклад,

заявлено вимогу про присудження аліментів, а із заяви вбачається необхідність залучення особи, яка вже отримує від боржника аліменти), то суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу (частина п`ята статті 100 ЦПК), але лише за умови сукупності таких підстав. Зокрема, не є підставою для відмови у прийнятті заяви в частині вимог про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг одночасне заявлення вимоги про зобов`язання укласти договір про надання таких послуг, оскільки окремий розгляд цих вимог є можливим.

Зазначаючи в оскаржуваній ухвалі, що заявник має право звернутися з вимогами про стягнення з боржника витрат на правову допомогу, понесених при поданні заяви про видачу судового наказу, у позовному порядку, суддя не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють порядок звернення до суду з позовною заявою.

За правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з положеннями частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Способи захисту цивільних прав та інтересів зазначені у частині другій статті 16 ЦК України, згідно якої стягнення судових витрат, понесених учасником справи при її розгляді, не належить до способу захисту цивільних прав та інтересів особи.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Отже, висновок судді, що ОСОБА_1 має право звернутися до суду у порядку позовного провадження з вимогами про стягнення з боржника судових витрат, понесених при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу, суперечать нормам матеріального і процесуального права.

Прийшовши до висновку, що вимоги про відшкодування понесених витрат на правову допомогу не є безспірними в силу ст. 137 ЦПК України, однак такі вимоги пов`язані із вимогами про стягнення аліментів і їх окремий розгляд є неможливим, суддя повинен був відмовити у видачі судового наказу у повному обсязі, що не позбавило би

можливості ОСОБА_1 вирішити питання стягнення аліментів у позовному провадженні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відмова суду у видачі судового наказу в частині стягнення витрат на правову допомогу є помилковою, порушує право заявника на відшкодування витрат на правову допомогу, що згідно п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України відноситься до основних засад цивільного судочинства, дотримання яких є обов`язком суду при розгляді цивільних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала про відмову у видачі судового наказу в частині стягнення з боржника витрат на правову допомогу, понесених заявником при поданні заяви про видачу судового наказу,постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васюка Миколи Миколайовича задовольнити.

Ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року скасувати, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дітей в частині стягнення витрат на правову допомогу направити до Дніпровського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк