ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 623/743/21

провадження № 22-ц/818/1752/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності фізичної особи та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 вересня 2021 року, постановлене під головуванням судді Бєссонової Т.Д., в залі суду в місті Ізюм Харківської області (повний текст судового рішення складено 30 вересня 2021 року), -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі і гідності фізичної особи та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 вересня 2021 року позов задоволено частково. Визнано, що поширене ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 об 11 год. 13 хв. висловлювання на адресу ОСОБА_1 "дебіл" носить явно образливий характер і є таким, що ображає честь та гідність ОСОБА_1 . Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 043 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі; судові витрати стягнути з позивача.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів того, що 26 січня 2021 року об 11-13 год депутат Ізюмської міської ради ОСОБА_2 публічно образив позивача. Суд не з`ясував, чи є аудіозапис, який міститься в матеріалах справи, оригіналом, з посиланням на висновок експерта, складеним за результатом проведення експертизи звукозапису. Суд не дослідив, чи є наданий позивачем аудіозапис засвідченою копією будь-якого електронного доказу. Таким чином, суд не встановив сам факт поширення недостовірної інформації відповідачем стосовно позивача. Крім того, відсутні підстави вважати, що відповідачем поширена недостовірна інформація саме стосовно ОСОБА_1 . Висловлювання "дебіл" не є фактичним твердженням, оскільки є оціночним судженням. Також відповідач вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з нього моральної шкоди на користь позивача; така шкода є недоведеною.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 вересня 2021 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що поширена відповідачем інформація є негативною, оскільки стверджується про порушення позивачем принципів моралі, неетичної поведінки в особистому та суспільному житті, а відтак, поширення такої інформації порушує право ОСОБА_1 на повагу до його гідності та честі. Зважаючи на те, що у відношенні позивача була поширена інформація, яка принижує його честь та гідність, позивачу було заподіяно моральної, яка виходячи із принципу розумності визначається судом у розмірі 5 000 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що Рішенням Ізюмської міської ради 1 сесія 8 скликання від 01 грудня 2020 року № 0011 ОСОБА_1 затверджено на посаді заступника Ізюмського міського голови (а.с.8).

Відповідач ОСОБА_2 є депутатом Ізюмської міської ради 8 скликання.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що 26 січня 2021 року об 11-й годині 13-й хвилині 14-й секунді під час доповіді ним питання порядку денного пленарного засідання чергової 7 сесії Ізюмської міської ради 8 скликання, депутат Ізюмської міської ради 8 скликання ОСОБА_2 , перебуваючи на місці для голосування у залі пленарних засідань, публічно звернувся до нього із образливою фразою такого змісту (російською мовою): «Ты не просто отмороженный, ты дебил». ОСОБА_1 вважає, що поширена стосовно нього інформація є такою, яка принижує його честь та гідність. Повідомлення ОСОБА_2 такої інформації у публічному виступі, є поширенням інформації. Під час публічного виступу, в залі пленарних засідань були присутні 44 особи (депутати Ізюмської міської ради та запрошені особи). Також, здійснювалась онлайн трансляція пленарного засідання чергової 7 сесії Ізюмської міської ради 8 скликання у мережі Інтернет на веб-сайті "You tube" за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до інформації за вищезазначеним в мережі Інтернет посиланням, станом на 01.03.2021 року, відеозапис пленарного засідання переглянули 9 288 користувачів. При цьому, оскільки фраза (російською мовою) "Ты не просто отмороженный, ты дебил" прямо адресована доповідачу, який перебував на трибуні для доповідей та проголошена під час доповіді питання порядку денного пленарного засідання чергової 7 сесії Ізюмської міської ради 8 скликання, то зазначені відомості дають підстави для висновку про те, що інформація, яка повідомлена ОСОБА_2 у репліці, стосується саме позивача. Використання у публічному виступі зазначених тверджень, свідчить, що нібито позивач є "дебілом". Відповідно до Тлумачного словника іншомовних слів, слово «Дебіл» означає: «той, хто страждає вродженою психічною неповноцінністю, розумовою відсталістю; недоумкуватий». В першу чергу слово «Дебіл» є медичним терміном. Це хворобливий стан психіки, що характеризуються загальними клінічними ознаками та застосовується до осіб, які страждають на «Дебільність» - найлегша і найрозповсюдженіша форма олігофренії. Позивач вказує, що його було обрано депутатом Ізюмської міської ради 8 скликання тішення Ізюмської міської ради від 01.12.2020 року №0002 "Про інформацію Ізюмської міської територіальної виборчої комісії Ізюмського району Харківської області про результати виборів Ізюмського міського голови та депутатів Ізюмської міської ради 8 скликання"). На даний час він перебуває на посаді заступника Ізюмського міського голови з 1 грудня 2020 року (рішення Ізюмської міської ради від 01.12.2020 року № 0011 "Про затвердження на посаді заступника Ізюмського міського голови"). Посада заступника Ізюмського міського голови є виборною посадою, на яку особа затверджуються відповідною радою (стаття 3 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування"). Посада заступника Ізюмського міського голови відноситься до четвертої категорії посад органів місцевого самоврядування (стаття 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування"). Тобто безумовно, що він є публічною особою, посада якої за своїм характером залежить від ділової репутації та іміджу особи. Крім того, образа посадової особи органів місцевого самоврядування спотворює авторитет органів місцевої влади. Тобто, суб`єктивні висловлювання відповідача стосовно особистих розумових якостей позивача здійснені в принизливій, непристойній формі, яка суперечить прийнятому у суспільстві спілкуванню між людьми та є образливою для позивача, носять характер образи, а тому, беззаперечно принижують його честь та гідність. Вказані дії відповідача завдали також позивачу моральної шкоди. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив суд визнати, що поширене ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 об 11 год. 13 хв. висловлювання на адресу ОСОБА_1 (російською мовою) «дыбил» носить явно образливий характер і є таким, що ображає його честь та гідність. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 10 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до статті 34 Конституції України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно до роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин, а саме:

1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності ( неповні або перекручені ).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальність в разі її спростування.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному житті тощо), яка на думку позивача, порушує право на повагу до гідності, честі та ділової репутації.

Виходячи з наведеного, при розгляді справи підлягають з`ясуванню такі обставини: чи поширені відомості, про спростування яких пред`явлено позов, чи порочать вони гідність, честь, ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік ) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).

Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Зі змісту позовної заяви убачається, що 26 січня 2021 року на пленарному засіданні чергової 7 сесії Ізюмської міської ради 8 скликання, депутат Ізюмської міської ради 8 скликання ОСОБА_2 заявив: «Ты не просто отмороженный, ты дебил».

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що така образлива фраза була адресована саме йому та принижує його честь та гідність, ділову репутацію, враховуючи те, що він є публічною особою.

При поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб, вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також, відповідно до правового висновку Верховного суду України у справі № 6-639цс17, зазначено, що у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Висновок суду першої інстанції про те, що поширена відповідачем інформація є негативною, тому поширення такої інформації порушує право ОСОБА_1 на повагу до його гідності та честі, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що фраза зазначена позивачем за своїм змістом є оціночними судженнями, що виражають суб`єктивну думку, не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, а отже не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, які порушують особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та ділову репутацію ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 767 грн., сплаченого при подачі апеляційної скарги (а.с. 124).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 вересня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності фізичної особи та відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 767 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова