Ухвала

16 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 761/44705/19

провадження № 61-19159св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації,

особа, яка не брала участі у справі в судах першої та апеляційної інстанцій, - ОСОБА_3 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому та його рідній сестрі ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 68 кв. м, житловою площею 40 кв. м. У вказаному помешканні він займає одну кімнату площею 12 кв. м. З ним зареєстрована його дочка ОСОБА_4 , 2003 року народження, а дві інші житлові кімнати площею 18,7 і 9,3 кв. м займає відповідач зі своїми двома дочками, 2002 та 2008 років народження. В нього з ОСОБА_2 та членами її сім`ї склалися конфліктні відносини, так як сестра заперечує проти перебування у квартирі його доньки, відмовляється розділити порівну майно відповідно до їх часток, надавши йому ще одну кімнату площею 9,3 кв. м для нормального проживання дитини. Крім того, відповідач заборонила йому користуватися кухнею, а тому він вимушений готувати їжу на електроплиті у себе в кімнаті, в якій мешкає разом з дочкою. Своєю поведінкою ОСОБА_2 та її чоловік створюють неможливі умови для спільного проживання, перешкоджають йому повноцінно здійснювати право на житло, що негативно впливає на нього та неповнолітню дочку, а тому виникла необхідність у визначенні порядку користування спільним помешканням. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: встановити порядок користування спільною частковою власністю - квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому кімнату площею 12 кв. м та кімнату площею 9,3 кв. м, а ОСОБА_2 - кімнату площею 18,7 кв. м; усунути йому та ОСОБА_4 перешкоди у користуванні кімнатою площею 9,3 кв. м шляхом вселення його та його доньки ОСОБА_4 у вказану кімнату, а за відповідачем залишити в користуванні кімнату площею 18,7 кв. м, яку вона постійно займає.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року у складі судді Притули Н. Г. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що виходячи із загальної житлової площі квартири (40 кв. м), на кожного із співвласників припадає по 20,0 кв. м. Запропонований позивачем порядок користування спірним помешканням передбачає надання йому двох житлових кімнат, площа яких на 1,2 кв. м більша, ніж його частка у спільній частковій власності. Такий порядок користування порушить права відповідача як співвласника квартири, оскільки не відповідатиме її частці у спірному майні (житлова площа зменшиться з 20 до 18,7 кв. м).

Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Встановлено порядок користування спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартирою АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_1 в користування кімнату площею 12 кв. м та кімнату площею 9,3 кв. м, а ОСОБА_2 - кімнату площею 18,7 кв. м. Усунено ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_2 в користуванні кімнатою площею 9,3 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 шляхом його вселення у вказану житлову кімнату. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування житловими приміщеннями, місцевий суд залишив поза увагою те, що права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо користування спірною квартирою знаходяться у значному дисбалансі. Спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а тому в користування сторонам спору виділяються в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Виходячи з викладеного, колегія суддів вважала за можливе встановити порядок користування спірною квартирою за запропонованим позивачем варіантом, оскільки відхід в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, не порушуватиме прав та інтересів співвласників майна. Апеляційний суд також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення його неповнолітній дочці перешкод у користуванні кімнатою площею 9,3 кв. м шляхом її вселення у вказане приміщення з огляду на те, що в межах цієї справи законний представник не подавав у встановленому законом порядку позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням в інтересах неповнолітньої дочки, а дитина має право користуватися тією частиною квартири, яка належить її батькам і була виділена їм у користування в судовому порядку. Крім того, спір щодо порядку користування житловим приміщенням існує саме між власниками квартири, а не членами їх сімей, і з огляду на суб`єктний склад учасників справи колегія суддів не вбачала підстав для захисту прав неповнолітньої дитини.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року - без змін.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що встановлюючи порядок користування спірним житлом у запропонований позивачем спосіб, апеляційний суд врахував баланс інтересів співвласників квартири та осіб, які мають право користування нею. Іншого варіанту користування, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідач не запропонувала, наполягаючи лише на залишенні в її користуванні двох житлових кімнат площею 9,3 та 18,7 кв. м, загальна площа яких значно перевищує її частку у праві спільної часткової власності. Встановлення порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників на 1,3 кв. м житлової площі, з урахуванням планування квартири, визнано судом апеляційної інстанції єдиним оптимальним способом вирішення спору між співвласниками.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року і направити справу на новий розгляд до цього суду.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник вказала, що вона та її малолітня сестра ОСОБА_5 зареєстровані та проживають у спірній квартирі, співвласником якої є їх матір - відповідач ОСОБА_2 , а отже, вони також мають право користування цим житлом, що, у свою чергу, свідчить про те, що апеляційний суд ухвалив рішення про її та малолітньої сестри права, свободи та інтереси без залучення їх до участі у справі як співвідповідачів.

У січні 2022 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

У січні 2022 року ОСОБА_2 також подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила її задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

У січні 2022 року ОСОБА_1 подав заперечення на відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в якому просив відхилити цей відзив у зв`язку з його необґрунтованістю.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Києва.

27 липня 2022 року справа № 761/44705/19 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно пункту 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України передбачено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження в цій справі підлягає закриттю з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права.

Згідно з пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Отже, законодавець визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та обов`язки. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

У постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц Верховним Судом сформульовані правові висновки, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Таким чином, суд касаційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити касаційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на касаційне оскарження рішення суду.

Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі в судах першої та апеляційної інстанцій, вказала, що вона та її малолітня сестра ОСОБА_5 зареєстровані та проживають у спірній квартирі, співвласником якої є їх матір - відповідач ОСОБА_2 , у зв`язку з чим також мають право користування цим житлом, що, у свою чергу, свідчить про те, що апеляційний суд ухвалив рішення про її та малолітньої сестри права, свободи та інтереси без залучення їх до участі у справі як співвідповідачів.

Однак доводи касаційної скарги про неврахування в оскаржуваному судовому рішенні прав заявника та її малолітньої сестри (дітей відповідача), які також мають право користування спірною квартирою, та незалучення їх до участі у справі як співвідповідачів, не заслуговують на увагу, оскільки в порядку статті 358 Цивільного кодексу України спір про встановлення порядку користування житловим приміщенням, яке перебуває в спільній частковій власності, підлягає вирішенню саме між його співвласниками. Отже, сторонами у вказаній категорії справ (позивачем і відповідачем) можуть бути лише співвласники спільного майна, які вправі пропонувати суду різні варіанти встановлення порядку користування спільним майном згідно з розмірами належних їм часток. При цьому кількість членів сім`ї, які проживають із співвласниками, не впливає на розмір частки у житлі, яка виділяється в користування кожному співвласнику в натурі.

В цій справі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (мати заявника) є співвласниками (по 1/2 частині) трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 68 кв. м. Оскаржуваною постановою апеляційного суду встановлено порядок користування спільною частковою власністю та усунено ОСОБА_1 перешкоди в користуванні його (1/2) частиною спільної власності. Тобто ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , які є доньками ОСОБА_2 , не виселені з квартири, в якій зареєстровано їх місце проживання, та не позбавлені права користуватися виділеним їх матері відповідно до її частки у спірному майні житловим приміщенням.

Судовим рішенням суду апеляційної інстанції в цій справі не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не брали участі у справі, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 . Тому, з урахуванням норми частини першої статті 389 ЦПК України, в заявника відсутнє право оскарження в касаційному порядку вказаного судового рішення.

Таким чином, доводи касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене, оскільки після відкриття касаційного провадження Верховним Судом встановлено, що оскаржуваною постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року не вирішувалося питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, то касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України

Керуючись статтями 260, 389, 396, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко