Справа № 161/9029/21
Провадження № 2/161/558/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Денисюка І.В.

представника позивача ( відповідача ) ОСОБА_1

представника відповідача ( позивача) ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 04.10.2007 року, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.04.2021 року. Від шлюбу народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу проживають разом, однак від відповідача лунають погрози про те, що вона має намір виселити його з будинку, який належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29.12.2011 року, зареєстровано за ОСОБА_4 .

Вважає, що оскільки право власності на спірний будинок було набуто відповідачем внаслідок приватизації державного житлового фонду 29 грудня 2011 року, то відповідно до Закону України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, позивач вказує, що з 2007 року, тобто з часу одруження з відповідачем, він зі своїм батьком здійснювали будівельні роботи по зведенню спірного будинку, проводили ремонті роботи всередині будинку, а саме встановлення системи водопостачання та водовідведення з усіма технічними роботами, виготовлення та встановлення підлоги, заливка та встановлення чистової стяжки, прокладка системи каналізації, прокладання системи електрики, встановлення штукатурки стін з покраскою тощо. Всі будівельні роботи здійснював його батько, а позивач працював і заробляв гроші на купівлю будівельних матеріалів. Зазначає, що під час шлюбу спільно з відповідачем за спільні кошти та кошти батьків придбавали будівельні матеріали. А відтак, спірний будинок підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності подружжя і з підстав спільної участі подружжя коштами і працею в набутті даного майна.

З врахуванням викладеного, просить визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ним право власності на Ѕ його частину.

Ухвалою судді від 09 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.

15 липня 2021 року від відповідача ОСОБА_4 надійшла зустрічна позовна заява про визнання майна особистою приватною власністю.

Вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 обгрунтовує тим, що з 04.10.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.04.2021 року. Від шлюбу народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 січня 1992 року їй було надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в с.Забороль Луцького району Волинської області. Державний акт на дану земельну ділянку було видано 10 вересня 2007 року, а 11 грудня 1992 року було отримано будівельний паспорт і проект забудови. Будівельні роботи по зведенню будинку почали проводитись ще з 1993 року. На здійснення будівництва вона отримала кредит в сумі 500 000 карбованців, також збереглись документи, які підтверджують придбання в період 1993-2006 років будівельних матеріалів, зокрема цегли, блоків, скла, вікон. В 2000 році було проведено газифікацію будинку та 31 грудня 2003 року будинок був підключений до електропостачання. У зв`язку з необхідністю коштів для продовження будівництва в період з 2002 по 2006 рік вона перебувала на заробітках за кордоном, по поверненню за зароблені кошти було встановлено котел, замінено вікна, встановлено сантехніку, куплено двері, підлогу, пробурена скважина та підведено воду. Таким чином, всі роботи були проведені до укладення шлюбу з ОСОБА_3 та за власні кошти. Будівництво житлового будинку завершено в червні 2007 року, рішенням Заборольської сільської ради від 26.07.2007 рок № 120 було затверджено акт державної приймальної комісії від 26.07.2007 року. У спірному будинку з ОСОБА_3 почали проживати з грудня 2009 року, а право власності на будинок оформлено 29.12.2011 року. За період шлюбу жодних покращень в житловому будинку не проводилось.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що житловий будинок збудований нею до шлюбу за особисті кошти, а тому не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене, просить визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2021 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю до спільного розгляду з позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

16 серпня 2021 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він вказує, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, заявленого ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення учасників справи, показання допитаних в ході розгляду справи свідків, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя слід відмовити, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю слід задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 ( дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 2007 року. Шлюб розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 14 квітня 2021 року. В шлюбі народилась дитина - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заборольської сільської ради народних депутатів від 22.01.92 року № 176 ОСОБА_7 вирішено виділити земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в с.Забороль Луцького району Волинської області площею 0,12 га. 15 грудня 1992 року ОСОБА_7 видано будівельний паспорт та проект забудови земельної ділянки індивідуальним житловим будинком.

Також встановлено, що ОСОБА_7 25 березня 1989 року отримувала кредитні кошти в сумі 500000 карбованців строком на 25 років у Луцькому відділенні ощадного банку № 7326 для будівництва житлового будинку.

Матеріалами справи встановлено, що будівельні роботи по будівництву житлового будинку в АДРЕСА_1 проводилися у період з 1993 року по 2007 рік. Зокрема дана обставина повністю підтверджується відповідними квитанціями про купівлю будівельних матеріалів, робочим проектом газифікації житлового будинку, технічними умовами на електропостачання, договором на користування електричною енергією.

Рішенням Заборольської сільської ради від 26.07.2007 року № 120 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку: в АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 .

З акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку: в АДРЕСА_1 від 26 липня 2007 року вбачається, що будівництво будинку розпочато в грудні 1992 року і завершено в червні 2007 року.

Державний акт серія ЯБ № 664797 про право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку було видано ОСОБА_4 10 вересня 2007 року.

На підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Заборольської сільської ради, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 29 грудня 2011 року.

Таким чином, суд встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що житловий будинок в АДРЕСА_1 було збудовано та введено в експлуатацію ще в липня 2007 року, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами.

Та обставина, що спірний житловий будинок був збудований особисто відповідачем ( позивачем за зустрічним позовом ) ОСОБА_4 ще до реєстрації шлюбу також не заперечувалась позивачем ( відповідачем за зустрічним позовом) ОСОБА_3 , однак останній стверджував, що стан будинку, який був в 2007 році до реєстрації шлюбу між сторонами і стан будинку в 2011 році, коли було зареєстровано право власності на нього, суттєво відрізняється і за розмірами і за площею та іншими ознаками, вказуючи, що саме під час шлюбу ним особисто було залучено кошти та трудові ресурси на будівельні роботи, які значно збільшили у вартості спірний будинок.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач за первісним позовом ОСОБА_3 мав довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на Ѕ частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позивач не заперечуючи факт будівництва житлового будинку до реєстрації шлюбу з відповідачем не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у поліпшення житлового будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

З врахуванням викладеного, суд вважає доведеним факт будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а тому наявні всі підстави для визнання його особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Покликання позивача за первісним позовом на норми Закону України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року, щодо набуття відповідачем ОСОБА_4 права власності на житловий будинок внаслідок приватизації державного житлового фонду на увагу суду не заслуговує, оскільки збудований спірний житловий будинок не відноситься до державного житлового фонду.

На підставі викладеного, з врахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до висновку про відмову з задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Тому, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6405 гривень.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 60,63, 70, 71 СК ЗК України

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6405 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 ( місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 ( місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Дата складання повного тексту рішення 2 березня 2022 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк