Житомирський апеляційний суд
Справа №289/2337/18 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 60 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №289/2337/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Вишевицької сільської ради Радомишльського району Житомирської області, Межиріцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Камінська Людмила Василівна, про встановлення факту, що має юридичне значення та усунення від права на спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 20 липня 2021 року, яке ухвалене суддею Лівочка Л.І.

встановив:

У грудні 2018 року позивач звернулась до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом та визнати її особою, яка спільно постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. В обґрунтування таких вимог зазначила, що вона проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не менше як п`ять років, з 2013 року до часу відкриття спадщини та взяла на себе обов`язки по наданню йому необхідної допомоги внаслідок тяжкого захворювання, а після смерті усі витрати на поховання. ОСОБА_4 за життя був власником земельних ділянок та будівель, заповіту на які не залишив. На заяву про прийняття спадщини, подану до нотаріуса, останній повідомив про необхідність встановити факт проживання однією сім`єю разом з померлим більш як п`ять років до дня його смерті.

Брусилівський районний суд Житомирської області своїм рішенням від 20 липня 2021 року відмовив у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, вважаючи рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та недотриманням процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Вважає, що суд не надав належної оцінки доказам спільного проживання позивачки та спадкодавця ОСОБА_4 , безпідставно не допитав свідків зі сторони позивача. Крім того, не задовольнив її вимогу про визнання дітей спадкодавця - відповідачів у справі, такими, що свідомо ухилялися від надання необхідної допомоги батьку та не визнав за нею в порядку спадкування право власності на спадкове майно. Позивач вважає, що має право на спадкування четвертої черги в порядку ст. 1264 ЦК України, оскільки протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який внаслідок тяжкої хвороби був у безпорадному стані.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідача - Вишевицької сільської ради Радомишльського району Житомирської областідо суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання позивачки особою, яка проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 до часу відкриття спадщини, позивач посилається на те, що встановлення такого факту необхідно їй для отримання спадщини.

Визнання факту проживання однією сім`єю не менше п`яти років до дня відкриття спадщини призводить до визнання позивача спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України.

За положеннями ст. 1259 ч.2 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років. На день смерті ОСОБА_4 був зареєстрований та постійно проживав по АДРЕСА_1 .

Крім померлого за даною адресою разом з ним зареєстрована ОСОБА_6 , 1945 р.н., що підтверджується довідкою виконавчого комітету Вишевицької сільської ради Радомишльського району Житомирської області.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина.

Із заявами до приватного нотаріуса Радомишльського районного нотаріального округу Камінської Л.В. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулись його діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією спадкової справи № 129/2018.

18 липня 2018 року ОСОБА_1 подана заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Цього ж числа приватний нотаріус Камінська Л.В. направила ОСОБА_1 повідомлення, що спадкова справа до майна померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилась та рекомендувала звернутись особисто для подачі заяви про прийняття спадщини, так як справжність її підпису на заяві не було засвідчено, та допущена помилка у даті смерті спадкодавця, а також відсутнє рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим не менш як п`ять років до дня його смерті. 10 серпня 2018 року ОСОБА_1 особисто подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 129/2018).

Судом першої інстанції було оглянуто амбулаторну картку ф-025/о гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якої вбачалось, що ОСОБА_4 16 квітня 2018 року був встановлений діагноз: «рак тіла шлунку ІV ступеню», 08.05.2018 його було прооперовано в Житомирському обласному онкологічному диспансері та 15.05.2018 виписано зі стаціонару. Помер ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До свого захворювання ОСОБА_4 працював, самостійно забезпечував умови свого життя та не потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, що підтверджено показами відповідачів та свідків у суді першої інстанції.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з відсутності належних доказів того, що спадкодавець і його діти мали погані стосунки і відмовились від надання йому необхідної допомоги, а також недоведеності позивачем її вимог щодо проживання однією сім`єю із спадкодавцем щонайменше п`ять років.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

За правилом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч.1 ст. 1218 ЦК України).

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК.

Статтями 1261-1264 ЦК України визначені черги спадкоємців за законом.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз`яснень п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду та просила визнати її особою, яка спільно постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , однією сім`єю не менш як п`ять років з 2013 року до часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), як подружжя без реєстрації шлюбу, яка протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані. Крім того просила визнати відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що до дня смерті свого батька - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років, свідомо ухилялися від надання йому необхідної допомоги, який через похилий вік і тяжку хворобу до дня своєї смерті залишався у безпорадному стані, усунувши їх від права на спадкування після смерті батька, та стягнути з відповідачів на її користь понесений судовий збір.

Судом першої інстанції встановлено факт проживання за однією адресою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з літа 2016 року до дня смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто менше двох років.

Крім того, до квітня 2016 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , з якою і проживав за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 .

Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі (ч.1 ст. 25 СК України). Неможливе встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу у відповідний період, у який останній перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою.

Тобто доводи позивача щодо спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем без реєстрації шлюбу з 2013 по 2016 роки судом до уваги не беруться, оскільки встановлення вказаного факту призвело б до порушення принципу одношлюбності, передбаченого ст. 25 Сімейного кодексу України. За таких умов, з урахуванням викладеного, встановлення факту спільного проживання позивача ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_4 в судовому порядку у період з 2016 по 2018 роки не тягнуть за собою юридичних наслідків та не є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 на зазначених у позовній заяві підставах.

Статтею 1259 ЦК України визначено порядок і спосіб зміни черговості права на спадкування.

Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст.12, 81 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у п.п.1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров`я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо. Отже, безпорадність особи пов`язана саме зі станом її здоров`я.

Разом з тим, судом першої інстанції, також правомірно встановлено, що ОСОБА_4 помер у віці 68 років, стан його здоров`я не був таким, за яким встановлюється фактична неспроможність особи у самодогляді і самообслуговуванні, його хвороба не може бути доказом немічності та безпорадності вказаної особи за ознакою тяжкої хвороби, і не означає наявності у особи іншого стану, через який вона вважається потребуючою опіки і догляду. Крім того, ОСОБА_4 до моменту виявлення хвороби - квітня 2018 постійно працював, госпіталізований був 05 травня 2018, виписаний з лікарні 15 травня 2018 року, помер через 10 днів - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час розгляду справи не підтверджено тривалого та безпорадного стану спадкодавця ОСОБА_4 , у стані якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби.

Тобто посилання позивача на те, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу ОСОБА_4 через його безпорадний стан не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Так, суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довела наявність у неї порушеного права, факт тривалого безпорадного стану спадкодавця, а також, те що його діти ухилялись від надання такої допомоги.

Підстави усунення від права на спадкування передбачені статтею 1224 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 5 вказаної статті за рішенням суду особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 6 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

У своїх постановах Верховний суд неодноразово зазначав, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин:

- ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання;

- перебування спадкодавця в безпорадному стані;

- потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини (постанова від 30.08.2019 у справі № 589/3209/16-ц, постанова від 22.10.2018 у справі № 644/7044/15-ц).

Також у справі № 727/3905/16-ц ВС зазначив, що правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги: при можливості її надання спадкодавцю; який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу; існує потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявність усіх фактів, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України, адже лише при одночасному настанні їх у сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

До того ж, вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки. Однак позивач не має прав на спадкування в порядку четвертої черги спадкування відповідно до ст. 1264 ЦК України.

До того ж посилання позивачки на те, що суд безпідставно не допитав свідків зі сторони позивача також не має правового значення для вирішення справи, з тих же підстав, що позивач не набула права на спадкування відповідно до ст. 1264 ЦК України.

Таким чином висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є обґрунтованим, ухвалюючи його не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права, доводи апеляційної скарги про те, що суд не проаналізував всі докази надані позивачем, спростовуються текстом рішення.

Інші доводи апеляційної скарги на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, висновки суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 20 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2022 року.

Головуючий Судді