Номер провадження: 2/205/1037/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу виплат, пов`язаних з регламентною виплатою,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Представник Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі Позивач, МТСБУ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу виплат, пов`язаних з регламентною виплатою.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 15.08.2018 року о 19 год. 00 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21061», д/н НОМЕР_1 , рухався по вулиці Донецьке шосе в м. Дніпро, з боку вул. Передова у напрямку вул.. Висоцького, та в ході руху в районі будинку АДРЕСА_1 шосе допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка перетинала проїзну частину вул.. Донецьке шосе справа на ліво за напрямком руху автомобіля, при цьому проявляла крайню безпечність та ігнорувала заходи особистою безпеки. За наслідками дорожньо транспортної пригоди від сумісної тупої травми тіла у вигляді чисельних переломів кісток тіла з ушкодженнями внутрішніх органів, яка ускладнилась шоком настала смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 31.05.2017 року, провадження закрито у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення.

Цивільноправова відповідальність водія ОСОБА_1 на момент ДТП не була забезпечена полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів.

З метою отримання відшкодування представник потерпілої особи звернувся до позивача із заявою про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Відповідно до розрахунку розміру шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілої, МТСБУ визначило розмір відшкодування потерпілій особі у сумі 20 370 грн. 00 коп. та перерахувало зазначену суму потерпілій особі, що підтверджується платіжним дорученням № 275062 від 11.01.2019 року.

У зв`язку з тим, що після виплати відшкодування потерпілій особі, у МТСБУ з`явилось право зворотної вимоги до заподіювача шкоди, позивач звертається до суду та просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України в порядку регресу відшкодування завданої шкоди у розмірі 20 370 грн. 00 коп. та судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2 270 грн. 00 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 4 074 грн. 00 коп.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві названа сторона зазначає про повне підтримання свої позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач також подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві названа сторона зазначає про повне визнання позову, та просить здійснити розгляд справи за його відсутності.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову і ухвалює за результатами розгляду справи рішення про задоволення позову з огляду на нижченаведене.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 15.08.2018 року о 19 год. 00 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21061», д/н НОМЕР_1 , рухався по вулиці Донецьке шосе в м. Дніпро, з боку вул.. Передова у напрямку вул.. Висоцького, та в ході руху в районі будинку АДРЕСА_1 шосе допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка перетинала проїзну частину вул.. Донецьке шосе справа на ліво за напрямком руху автомобіля, при цьому проявляла крайню безпечність та ігнорувала заходи особистою безпеки.

Відповідно до постанови слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження від 30.11.2018 року, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, оскільки в діях водія не вбачається порушення Правил дорожнього руху.

Судом також встановлено, що цивільноправова відповідальність водія ОСОБА_1 на момент ДТП не була забезпечена полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів, відомостей, що відповідач підпадає під норму п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV.

Як встановлено судом, 04.09.2018 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , яка є донькою померлої ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, з метою отримання відшкодування (регламентної виплати), звернулася із відповідною заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу № 261 від 10.01.2019 року, позивач відповідним платіжним дорученням № 275062 від 11.01.2019 року сплатив потерпілій особі відшкодування в загальному розмірі 20 370 грн. 00 коп.

Оскільки відповідач у досудовому порядку на звернення позивача щодо відшкодування понесених ним виплат не відреагував, такі виплати не компенсував, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно пп.а) п. 41.1 ст. 41 вказаного Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно з п. 27.1 ст. 27 цього Закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.4 ст. 27 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Таким чином, у зв`язку із настанням події, передбаченої пп. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач МТСБУ здійснило відшкодування шкоди представнику потерпілій особі.

Згідно з пунктом 38.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1статті 13 цього Закону.

За статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, законом прямо встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу.

Як роз`яснено у пунктах 26, 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», до страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивач обґрунтовував позов саме пунктом 38.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18); від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18); від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній безпричинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Разом із тим, під час розгляду справи судом не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілої ОСОБА_2 або непереборної сили.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутність вини водія транспортного засобу ОСОБА_1 та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без наявності вини).

Дана позиція суду узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 (провадження № 61-69св21).

За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнення із відповідача суми сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.

Окремо суд зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, відзив на позов та доказів на його обґрунтування суду не надав, як і не подав суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб спростовували розрахунок збитків, наданий суду стороною позивача. Означене у своїй сукупності дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами

В даному випадку, судові витрати по справі складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідача на користь позивача.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд виходив з наступного.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18.

Так само, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 року у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 року у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

Таким чином, суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

В даному випадку суд зазначає про відсутність в матеріалах справи відповідних докази, які б підтверджували здійснення витрат на правничу допомогу, зокрема: детальний опис робіт (наданих послуг), що було виконано адвокатом саме в межах розгляду даної цивільної справи, акти виконаних робіт, будь-які рахунки тощо. У зв`язку із чим суд відмовляє позивачеві в компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладено та керуючись, ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273-279, 280-284, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу виплат, пов`язаних з регламентною виплатою задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (місце знаходження: 02000, м. Київ, вул. Русанівський бульвар, буд. 8, код ЄДРПОУ 21647131, НОМЕР_2 в АТ «Укрексімбанк» м. Київ, МФО 322313) суму сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу у загальному розмірі 20 370 (двадцять тисяч триста сімдесят) грн. 00 коп.

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (місце знаходження: 02000, м. Київ, вул. Русанівський бульвар, буд. 8, код ЄДРПОУ 21647131, НОМЕР_2 в АТ «Укрексімбанк» м. Київ, МФО 322313) понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

4. В задоволені вимог про стягнення судових витрат по справі у вигляді витрат на правову професійну допомогу у розмірі 4 074 (чотири тисячі сімдесят чотири) грн. 00 коп. відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан