ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6178/22 Справа № 205/1868/22 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначив, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 09.09.2010 року перебувала у спільній частковій власності родичів позивача, у тому числі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які померли.

12.10.2021 року ОСОБА_6 звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори від 16.03.2022 року такому заявнику було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину через наявність заповіту щодо такого спадкового майна на користь іншого спадкоємця ОСОБА_3 , в той час як ОСОБА_6 є онукою померлого, а відтак не має права на обов`язкову частку у спадщині.

21.12.2021 року ОСОБА_6 звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . Однак, постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори від 24.12.2021 року такому заявнику було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на ту обставину, що спадкоємцем не надано до органу нотаріату правовстановлюючих документів на спадкове майно у вигляді вказаної квартири.

Також, позивач зазначає, що на підставі відповіді на адвокатський запит № 3/12-628 від 02.02.2022 року наданої Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради в матеріалах приватизаційної справи на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , міститься рішення про відмову у державній реєстрації права від 01.11.2010 року через наявність арешту на все майно, що належить ОСОБА_5 , накладеного постановою Ленінського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 07.02.2008 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2416, виданого 20.08.2007 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_5 на користь ТОВ ДВКП Мова, ОСОБА_7 заборгованості.

Таким чином, на теперішній час відсутні державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно та на спірну квартиру накладено арешт.

Отже, беручи до уваги той факт, що спадкоємці фактично прийняли спадщину, однак, свідоцтва про право на спадщину отримати не можуть, у тому числі і через те, що родичі сторін за своє життя не отримали свідоцтв про право на спадщину, окрім іншого у позивача відсутні оригінали документів на нерухоме майно, позивач змушена в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернутися до суду.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд визнати за ОСОБА_8 право власності на 7/60 частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ОСОБА_8 право власності на 23/120 частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті діда ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2022 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та відповідно, онукою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Вказані обставини підтверджуються витягами із Державного реєстру актів цивільного стану № 8 від 13.01.2022 року та № від 25.01.22 року відповідно.

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 04.06.2021 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що 12.10.2021 року ОСОБА_6 звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . У зв`язку із чим вказаним органом нотаріату була заведена спадкова справа № 825/2021 щодо майна померлого ОСОБА_4 . За результатами розгляду вказаної заяви спадкоємця, постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. від 16.03.2022 року ОСОБА_8 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказана постанова вмотивована наявністю заповіту щодо такого спадкового майна на користь іншого спадкоємця ОСОБА_3 , в той час як ОСОБА_8 є онукою померлого, а відтак не має право на обов`язкову частку у спадщині.

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 19.07.2019 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що 21.12.2021 року ОСОБА_6 звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . У зв`язку із чим вказаним органом нотаріату була заведена спадкова справа № 1026/2021 щодо майна померлого ОСОБА_5 . За результатами розгляду вказаної заяви спадкоємця постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 24.12.2021 року такому заявнику було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через те, що спадкоємцем не надано нотаріусу правовстановлюючих документів на спадкове майно у вигляді вказаної квартири.

Позивачем надано копію розпорядження органу приватизації від 09.09.2010 року № 6/125-10, згідно якого квартира АДРЕСА_1 , була передана у приватну власність ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 .

Позивачем до позовної заяви додано копію свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2010 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради про те, що квартира АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 .

Обидві подані суду копії вказаних документів містять лише позначку «З оригіналом згідно» та підпис.

В матеріалах справи міститься лист Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради № 13195 від 16.09.2019 року згідно якого в матеріалах інвентаризаційної справи щодо квартири АДРЕСА_1 міститься лише копія свідоцтва про право власності від 09.09.2010 року, в якому частина квартири належить ОСОБА_4 . Реєстрація такого свідоцтва Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради не проводилась.

Враховуючи зміст інших письмових доказів, зокрема постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 24.12.2021 року, листа Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради № 13195 від 16.09.2019 року, суд першої інстанції поставив під сумнів відповідність наданих позивачем копій документів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання право власності за ОСОБА_8 на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, через відсутність в справі належних доказів щодо наявності речового права у спадкодавців на таке майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

До спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, необхідно також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (стаття 1266 ЦК України).

Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки необхідно враховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом.

При цьому, при обчисленні розміру обов`язкової частки відповідача на спадкове майно не враховується частка позивача, на якого складено заповіт, оскільки останній не належить до першої черги спадкоємців за законом.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19 (провадження № 61-6658св21).

Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з пунктами 3.21 та 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх допустимості, що підтверджували б належність на праві власності спадкодавцю ОСОБА_4 23/120 часток, а спадкодавцю ОСОБА_5 7/60 часток у квартирі АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи міститься лист Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради № 13195 від 16.09.2019 року згідно якого в матеріалах інвентаризаційної справи щодо квартири АДРЕСА_1 міститься лише копія свідоцтва про право власності від 09.09.2010 року, в якому частина квартири належить ОСОБА_4 . Реєстрація такого свідоцтва Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради не проводилась.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів щодо наявності речового права у спадкодавців на таке майно.

Оригінали вказаних письмових доказів з боку сторони позивача ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції не подано, як і не подано будь-яких заяв з процесуальних питань щодо забезпечення чи витребування доказів з цього питання.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: