Справа № 306/847/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 березня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуга С.Д., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Бочко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Ганчак Л.Ф., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Крім нього у згаданій квартирі значиться зареєстрованим та проживає ОСОБА_2 за згодою його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ніколи не був членом сім`ї. В добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстрації та виселитися з квартири. Реєстрація відповідача позбавляє позивача повноцінно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим просив позов задовольнити та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та виселити його з вказаної квартири.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що судом невірно встановлено фактичні обставини справи. Зазначає, що позовні вимоги ним обґрунтовувалися тим, що у відповідності до вимог ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Оскільки ОСОБА_2 ніколи не був членом їх сім`ї, а тому вважає, що його слід висилити з належної йому квартири. Крім цього зазначає, що спільне проживання з відповідачем є неможливим і таке порушує його право, як власника нерухомого майна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з огляду на наступні мотиви.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 30.10.1996 (а.с.8) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.2018 (а.с.9) ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_1 .

Як слідує з будинкової книги, у квартирі АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим з 05.01.2000 року відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12-13).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У той же час згідно положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Як на підставу позову ОСОБА_1 посилався на те, що у разі припинення права власності то й втрачається право користування жилим приміщенням у членів сім`ї попереднього власника.

У ході судового розгляду ОСОБА_2 пояснював суду, що у спірній квартирі з 1989 року і по теперішній час проживає, а з 05.01.2000 року прописаний у такій. Оскільки проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а тому зі згоди останньої як власника квартири там був зареєстрований за місцем проживання. Зараз проживає в одній кімнаті бо інша закрита позивачем. В стан квартири вклав багато коштів роблячи ремонт і зараз дана квартира є його єдиним житлом в якому постійно проживає та немає куди виселитись.

Необхідно зазначити також те, що ОСОБА_2 , 1948 р.н. являється інвалідом ІІ-ї групи загального захворювання, безстроково що стверджується Довідкою № 0130556 Серія 7-66 ТЕ медико-соціальної експертизи від 19.04.2004р., а.с.57.

Та оскільки ОСОБА_2 був членом сім`ї покійної ОСОБА_3 та вселився у дану квартиру зі згоди останньої під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, то такий може втратити право на користування житлом саме з підстав передбачених ст. 405 ЦК України, та статтями 150, 156 ЖК України, а не з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України).

Зазначені обставини на думку колегії суддів не можуть бути свідченням того, що правомірне проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі не може свідчити про створення ОСОБА_1 як новому власнику квартири перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні належною йому квартирою, оскільки з цих підстав ОСОБА_2 не може втратити право на користування житлом, як колишній член сім`ї власника. А припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 ЖК України).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що для задоволення позову ОСОБА_1 немає достатніх правових підстав, так як у противному випадку це б призвело до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав відповідача. А звідси, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Враховуючи наведене та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова ухвалена в порядку ч. 6 ст. 259 ЦПК України набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 30 березня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: