Провадження № 22-ц/801/454/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 рокуСправа № 127/17899/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.,

за участю секретаря судового засідання Француза М. Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Луценко Л. В. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення суду складено 29 грудня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась у суд із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на даний час позивач є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу від 26.03.2021, укладеним із третьою особою ОСОБА_3 .

Після придбання майна позивач дізналась, що у належній їй квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 на правах члена сім`ї попереднього власника (тітка третьої особи ОСОБА_3 ). На думку позивача, відповідач втратила право користування цією квартирою у зв`язку із зміною її власника, членом сім`ї нового власника вона не є.

Відповідач чинить перешкоди у користуванні належною позивачу квартирою, адже відмовляється її звільняти добровільно, не пускає ОСОБА_1 до квартири.

Позивач у свою чергу вимушена винаймати житло для себе та своєї сім`ї, а саме чоловіка ОСОБА_4 та дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 ..

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 600 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ухвалив рішення про виселення відповідача, а не зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користування майном позивачу шляхом виселення з квартири.

Суд першої інстанції неправильно застосував положення частини третьої статті 50 ЖК УРСР, оскільки дана норма стосується житла, що надається у користування громадянам у відповідності до ЖК УРСР. Позивачем не надано суду доказів існування між сторонами неприязних відносин, чинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні квартирою.

Відповідач немає іншого житла, а тому його виселення позбавить його права, гарантованих йому Конституцією України, зокрема на отримання медичної допомоги, права голосування.

У відзиві ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що виселення відповідача не буде для неї надмірним тягарем, адже вона є працездатною особою та має стабільний дохід, який дозволить винаймати інше житло, малолітніх дітей та будь-яких інших утриманців вона не має.

У судовому засіданні апелянта та її адвокат Гуменюк Н.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеному у ній.

Позивач ОСОБА_1 та її адвокат Сидоров П.В. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 20.04.1992 згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 40481 від 03.09.2020 (а.с.96).

Право користування квартирою у відповідача виникло як у доньки першого власника - ОСОБА_7 згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27 вересня 1975 року (а.с.146).

У справі №127/10189/15-ц за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на житло, договору дарування, скасування реєстраційного посвідчення, визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за законом судами першої та апеляційної інстанцій згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року встановлено, що фактично відповідач проживала у даній квартирі з 1975 року (а.с.104, на звороті). При цьому, Верховний Суд у справі №127/10189/15-ц не знайшов підстав для задоволення позову у зв`язку із пропуском трирічного строку позовної давності позивачем ОСОБА_2 ..

Вказаний будинок АДРЕСА_1 будувався за рахунок пайових внесків членів житлово-будівельного кооперативу № 28. Особистий рахунок № НОМЕР_2 , який відповідає присвоєному пізніше номеру квартири, було відкрито на ім`я ОСОБА_7 .. Перший пайовий внесок нею сплачено у 1969 році, останній (повна оплата паю) - у 1984 році. При цьому, у період з 1967 по 1987 рік ОСОБА_7 перебувала у шлюбі із ОСОБА_9 . Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій у справі № 127/10189/15-ц згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року, за весь цей час спорів з приводу прав на квартиру між подружжям не виникало (а.с.102).

Після смерті батька ОСОБА_9 відповідач ОСОБА_2 , у тому числі у заяві від 14 червня 2000 року про прийняття спадщини за законом, не ставила питання про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна у порядку спадкування, хоча прийняла після його смерті спадщину - грошовий вклад з відповідними відсотками та компенсацією (а.с.105, 148).

24 листопада 2005 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради ухвалено рішення №2/34 про оформлення свідоцтва про право приватної власності за ОСОБА_7 на двокімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , на підставі якого 01 грудня 2005 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру (а.с.145, 149).

У подальшому, вказану квартиру ОСОБА_7 подарувала доньці ОСОБА_8 згідно з договором дарування від 01 лютого 2006 року, ОСОБА_8 - своїй доньці ОСОБА_3 відповідно до договору дарування від 15 травня 2009 року (а.с.104, на звороті).

26 березня 2021 року між третьою особою ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. та зареєстрований у реєстрі за №416 (а.с.10-13). Предметом договору є квартира АДРЕСА_1 . У п.1.3 договору вказано, що продавець стверджує, що треті особи не мають прав на квартиру, а згідно з п. 1.6 договору квартира візуально оглянута покупцем до оформлення договору, недоліків або дефектів, які перешкоджали б її використанню за призначенням, на момент огляду не виявлено, претензій до продавця щодо якісних характеристик відчужуваної квартири немає. Ціна договору - 783 000 грн, із яких 391 500 грн продавець отримала готівкою, а 391 500 грн покупець зобов`язувалась перерахувати на картковий рахунок продавця протягом одного банківського дня (п.2.1 договору).

Вказаний договір укладено за згодою чоловіка позивача ОСОБА_4 , з яким остання зареєструвала шлюб 12 серпня 2015 року відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.46). Від цього шлюбу у позивача та ОСОБА_4 є спільний малолітній син ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 08 серпня 2017 року (а.с.45).

26 березня 2021 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану вище квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №250020459 від 26.03.2021 (а.с.14).

Крім цього, 26 березня 2021 року накладено обтяження на цю квартиру - заборона її відчуження у зв`язку із реєстрацією іпотеки на користь АТ КБ «ПриватБанк», розмір зобов`язання - 391 500 грн (а.с.143).

Станом на день придбання позивачем квартири у ній були зареєстровані відповідач ОСОБА_2 ( яка також і проживала у даній квартирі) та ОСОБА_7 , яких 26 березня 2021 року за заявою позивачки, як нового власника, було знято з реєстрації (а.с.108).

Однак згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, у цивільній справі №127/10028/21 за позовом ОСОБА_2 до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 про визнання рішення і дій по зняттю з реєстрації місця проживання недійсним, позов задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 26 березня 2021 року про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.107-110).

Відповідно до листа т.в.о. заступника начальника Відділення поліції №1 Вінницького районного управління поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області майора поліції Кременчука М. позивача у справі проінформовано, що спірні питання між нею та відповідачем у даній справі щодо розподілу квартири носять цивільно-правовий характер і вирішуються шляхом перемовин чи у судовому порядку (а.с.16).

Згідно з договором оренди житлового приміщення від 22 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 орендує у ОСОБА_11 квартиру за адресою: АДРЕСА_5 за орендну плату у розмірі 4500 грн щомісяця (а.с.127). На час розгляду справи строк дії договору оренди продовжено на 1 рік.

Відповідач не є особою з інвалідністю, працює у ПрАТ «Володарка» постійно з 24.10.2003 на посаді швачки, за період з березня 2021 року по серпень 2021 загальний розмір її доходу становив 34 393, 90 грн з утриманням податків та зборів (а.с.120). На утриманні відповідача не перебуває жодна особа.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що після відчуження ОСОБА_7 належної їй квартири ОСОБА_8 , відповідач втратила статус члена сім`ї власника, адже ОСОБА_8 , як і ОСОБА_3 не доводились їй батьками, дітьми, чоловіком (дружиною), відповідні особи не були пов`язані спільним побутом та не вели спільне господарство із нею, відтак, у розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР ОСОБА_2 може вважатися лише членом сім`ї ОСОБА_7 , але не ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , адже доказів протилежного суду не надано. ОСОБА_2 також не є членом сім`ї нового власника - позивача ОСОБА_3 , спільним побутом із нею теж не пов`язана.

ОСОБА_3 категорично заперечує проти проживання у ній відповідача. Договір найму на проживання в спірній квартирі між сторонами не укладався, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. Проживання відповідача у спірній квартирі створює перешкоди позивачці у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, спірна квартира має дві житлові кімнати, позивач з дитиною змушена проживати у найманому житлі, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак згідно з законом повинна забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею, і приходить до висновку, що інтереси одноосібного власника квартири перевищують інтереси колишнього члена сім`ї попереднього власника, у якого припинились правові підстави користуватись чужим майном і підстави для збереження за ним жилого приміщення відсутні.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог зроблений за неповного з`ясування обставин справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала, що вона є власником квартири згідно з договором купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу від 26.03.2021, укладеним із третьою особою ОСОБА_3 .. Після придбання майна позивач дізналась, що у належній їй квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 на правах члена сім`ї попереднього власника (тітка третьої особи ОСОБА_3 ). Відповідач чинить перешкоди у користуванні належною позивачу квартирою, адже відмовляється її звільняти добровільно, не пускає ОСОБА_1 до квартири. Позивач у свою чергу вимушена винаймати житло для себе та своєї сім`ї.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції вирішуючи спір, не взяв до уваги те, що у справі №127/10189/15-ц за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на житло, договору дарування, скасування реєстраційного посвідчення, визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за законом судами встановлено, що фактично відповідач проживала у даній квартирі з 1975 року та зареєстрована у спірній квартирі з 20 квітня 1992 року /а. с. 54, 97/.

Позивачем не надано суду доказів того, що між сторонами існує конфлікт, відповідач систематично порушує правила співжиття у спірній квартирі, що робить неможливим для позивача проживання в ній.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Колегія суддів враховує те, що відповідач на законних підставах вселилася у квартиру, зареєструвала своє місце проживання за згодою колишнього власника, постійно там проживає, а тому проживає у квартирі відповідач на законних підставах, а позивач не довела факт створення відповідачем перешкод у користуванні належним їй квартирою, оскільки достеменних та переконливих доказів в створенні таких перешкод, незаконність користування відповідачем спірним житлом суду не надано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення позовних вимог та виселення відповідача не врахувавши принцип пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін.

Відповідач має тривалий зв`язок із спірною квартирою, як із житлом, тому є достатньою підставою вважати його житлом, належним відповідачу в розумінні статті 8 Конвенції, і наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Позивачем не надано суду доказів про те, що у власності відповідача є інше нерухоме майно.

Отже, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, а наведені у відзиві на апеляційну скаргу твердження такими, що не дають правових підстав для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого суду не ґрунтується на нормах матеріального права, а тому підлягає скасуванню зухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1362 грн.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Ю. Б. Войтко

І. В. Міхасішин

Повний текст постанови складено 31 березня 2022 року.