Справа № 201/2753/22
Провадження № 2/201/2043/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

18 серпня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

09.05.2022р. (згідно штампу Укрпошти на конверті а.с. 76) ОСОБА_1 та його представник адвокат Токарєв В.В. (діє на підставі ордеру від 07.04.2022р. а.с. 74) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури (а.с. 1-14).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 17.05.2022р. відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу у загальному позовному провадженні, призначено проведення підготовчого засідання (а.с. 78).

Підготовче провадження закрито 10.06.2022р. та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 89).

В обґрунтування позовних вимог позивач і його представник зазначили, що 30.12.2016р. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (одержання службовою особою неправомірної вигоди в інтересах третьої особи за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, службовою особою, яка займає відповідальне становище та поєднане з вимаганням неправомірної вигоди) у кримінальному провадженні № 0000434, відомості про яке до ЄРДР внесено 07.12.2016р. слідчим з ОВС слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Запорізької області Занковим Артуром Валерійовичем.

Досудове розслідування зазначеного кримінального провадження здійснювалося слідчим відділом прокуратури Запорізької області.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням здійснювався відділом процесуального керівництва прокуратури Запорізької області.

Наказом Генерального прокурора № 410 від 03.09.2020р. «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» юридичну особу «Прокуратура Запорізької області» було перейменовано у «Запорізьку обласну прокуратуру». У зв`язку із чим, найменування відповідача в зазначеній позовній заяві є Запорізька обласна прокуратура.

29.03.2017р. прокурором відділу процесуального керівництва прокуратури Запорізької області Драчом Т.В. затверджений обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 368 КК України та направлений до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для судового розгляду.

Державне обвинувачення в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції підтримував також прокурор Драч Т.В.

29.10.2019р. прокурором в особі процесуального прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область Драчом Т.В., за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження був складений та заступником прокурора Запорізької області - начальником управління Маслюком О.М. погоджений обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 369-2 КК України (пропозиція здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави за надання неправомірної вигоди для себе та одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави).

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2020р. по справі № 201/4819/17 (провадження № 1кп/201/189/2020) ОСОБА_1 визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України та виправдано.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2021р. апеляційну скаргу прокурора прокуратури Запорізької області Драча Т.В. залишено без задоволення, вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2020р. щодо ОСОБА_1 - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.01.2022р. ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2021р. залишено без змін, касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Копія Постанов Верховного Суду від 24.01.2022р. отримана поштою ОСОБА_1 07.02.2022р. і його захисником адвокатом Токаревим В.В. 09.02.2022р.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Таким чином, постанова Верховного Суду від 24.01.2022р. по справі № 201/4819/17 стосовно ОСОБА_1 є остаточним процесуальним рішенням, яким пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 2 ст. 369-2 КК України визнано незаконним та необґрунтованим.

Отже, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 з моменту повідомлення про підозру, в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій тривало в період з 30 грудня 2016 року по 24 січня 2022 року, тобто протягом більше п`яти років, а саме: 60 місяців та 25 днів.

Щодо позовних вимог про стягнення завданої моральної шкоди, позивач зазанчив, що він з 30.12.2016р. (дата повідомлення про підозру) і до 24.01.2022р. (дата постановленім остаточного рішення - постанови Верховного Суду, якою залишені без змін судові рішення про визнання не винуватим та виправдання ОСОБА_1 ) більше п`яти років (60 місяців і 25 днів) знаходився під слідством і судом. За цей час він переніс великі моральні страждання, почував страх, пригніченість, оскільки більше п`яти років відстоював свою невинуватість під час досудового розслідування та перед судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, витрачав час на участь у слідчих діях за його участі та в чисельних судових засіданнях саме з вини органів досудового розслідування та прокуратури.

Так, ОСОБА_1 без відповідної правової підстави більше 60 місяців перебував під кримінальним переслідуванням, позивач також був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було застосовано домашній арешт (орган досудового розслідування та прокурор тривалий час незаконно та без будь-яких правових підстав надавали до суду клопотання про застосування до ОСОБА_1 найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою); ОСОБА_1 зазнав душевних переживань і моральних страждань; стан його фізичного та психічного здоров`я значно погіршився та на його відновлення потрібний гриватий час, хоча п`ять років знаходження під слідством і судом назавжди закарбуються, в його та рідних для нього людей пам`яті; позивач також втратив свій авторитет серед свого професійного оточення на роботі та в суспільному житті; він також був тривалий час на підставі відповідних клопотань органу досудового розслідування та прокурора відсторонений від посади та в результаті цих неправомірних дій втратив свою роботу в податкових органах України: зазнав надзвичайного впливу держави в особі органів досудового слідства та прокуратури на свою особистість як людина та громадянин; прокурор весь час судового розгляду справи прохав суд, незважаючи на його невинуватісь та відсутність доказів його вини у вчинені кримінального правопорушення, саме позбавити його волі на тривалий строк, що беззаперечно призвело до глобальної зміни його життєвого укладу та завдало йому значних моральних страждань.

З травня 2013 року ОСОБА_1 працював в органах податкової служби України. 10.02.2015р. його було призначено на посаду заступника начальника відділу якості аудиту управління аудиту Головного управління ДФС у Дніпропетровській області як працівника, який проявив себе дисциплінованим та наполегливим в роботі. Він не мав жодних нарікань від керівництва, ніколи до цього не притягався до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності. ОСОБА_1 бажав кар`єрного зросту та вищої оплати своєї праці, як державний службовець.

29.12.2016р. ОСОБА_1 викликав з його робочого місця фактично випадковий знайомий (заявник про злочин та свідок по справі ОСОБА_2 ), який під приводом передачі ОСОБА_1 заробітної плати його дівчини на прохання останньої, з якою ОСОБА_1 до цього познайомився з ініціативи саме цієї дівчини, передав йому грошові кошти, які в кримінальному проваджені виступати предметом неправомірної вигоди.

В цей же день, відразу після передачі цих грошей, ОСОБА_1 затримали працівники прокуратури та поліції, як особу, яка підозрюється у вчиненні злочину. Після цього його завели до приміщення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та незаконно здійснили в місці пропуску працівників та відвідувачів його особистий обшук в присутності двох свідків, одним з яких була жінка ( ОСОБА_3 ), тобто особа іншої статі, що прямо заборонено ст. 236 КПК України (в подальшому під час судових засідань прокурор Драч Т.В., порушуючи закон, заперечував проти визнання цієї слідчої дії недопустимі доказом, допускав образливі вислови (на приклад) «його ж до трусів не роздягали, тощо». В судовому засіданні прокурор в якості доказу обвинувачення наполягав на допиті свідка ОСОБА_3 , яка дала свідчення в суді, чим прокурор ще більш принизив його людську гідність. Під час затримання та незаконного обшуку ОСОБА_1 в приміщені установи, в якій ОСОБА_1 працював, свідками цих дій щодо нього були окрім працівників прокуратури та поліції ще й невизначена кількість інших працівників установи та громадян відвідувачів, через що ОСОБА_1 відчував страх, приниження своєї людської гідності та сором. Слідчий при цьому ініціював телефонний дзвінок з повідомленням про затримання позивача, рідній сестрі позивача, чим налякав і її і його батьків. Внаслідок цих протиправних дій ОСОБА_1 відчув негаразди із серцем, втратив свідомість та був швидкою допомогою госпіталізований до 16 міської клінічної лікарні м. Дніпропетровська, де тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні. Також під час незаконного затримання в нього були вилучені два мобільні телефони з сім-картками, службову перепустку. Також в цей же день працівниками прокуратури і поліції було проведено обшук його службового кабінету за місцем роботи.

Позивач з 29.12.2016р. по 10.01.2017р. перебував на лікуванні з діагнозом «Вперше розвинутий одиничний судомний напад 29.12.2016р., з вегетативними порушеннями, астено-депрессивним синдромом в помірному ступені, органічною мікросимптоматикою на фоні -раніше перенесеної ЧМТ 2008 року» та відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення №13125/1628 від 10.01.2017р.

30.12.2016р. в зазначеному вище медичному закладі під час стаціонарного лікування ОСОБА_1 слідчим прокуратури повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

З цього часу ОСОБА_1 не визнавав себе винним, намагався довести свою не винуватість у вчиненні злочину та фальшування щодо нього «доказів» слідчим та прокурором. ОСОБА_1 та його захисником було подано в різні державні органи та установи безліч письмових скарг та заяв на підроблені докази у справі, на протиправні дії щодо нього слідчих та прокурорів, але жодна з них не була взята до уваги чи перевірена, відповіді на них були лише формальними відписками.

13.01.2017р. ОСОБА_1 вимушений був отримати від слідчого та підписати пам`ятку підозрюваного, відповідно до якої він був зобов`язаний: прибувати за викликом до суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це суд; виконувати обов`язки, покладені на нього рішенням суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження; підкорятися законним вимогам та розпорядженням слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, що відповідно суттєво обмежило його громадянські права щодо вільного пересування та завдало йому додаткових моральних страждань.

29.03.2017р. ОСОБА_1 знову було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Як було встановлено в суді першої інстанції, кримінальне провадження взагалі було порушено на підставі письмової заяви свідка ОСОБА_2 , в якій не було жодної згадки про позивача ОСОБА_1 , тоді як в цій же заяві ОСОБА_2 повідомляє правоохоронним органам про те, що в нього вимагає неправомірну вигоду інший працівник Головного управління ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_4 (кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 до цього часу розглядається судом, а судом першої інстанції його визнано винним та засуджено).

13.12.2016р. слідчий прокуратури Занков А. В. за погодженням з прокурором Драчом Т.В. звернувся до Апеляційного суду Запорізької області з клопотанням про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшуковик) дій щодо ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (тобто взагалі щодо іншої особи, яка проживає за іншою ніж позивач адресою).

Відповідно, ухвалою слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області від 13.12.2016р. на підставі зазначеного вище клопотання надано дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій, передбачених ст. 260 КПК України, а саме аудіо, -відео контроль особи відносно ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (тобто взагалі щодо іншої особи, яка проживає за іншою ніж позивач адресою). Однак, орган досудового розслідування в подальшому незаконно здійснив негласні слідчі (розшукові) дії, а саме аудіо, -відео контроль особи саме позивача ОСОБА_5 та склав відповідні протоколи про результати аудіо, - відеоконтролю за особою саме позивача.

Під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження на досудовому слідстві позивач ОСОБА_1 дізнався, що його телефонні розмови перед затриманням прослуховувати працівники правоохоронних органів, які не мали на це право, оскільки ухвали слідчого судді за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором про надання дозволу на проведення аудіо-відео контролю були винесені щодо іншої особи. Коли і ці незаконні докази були дослідженні судом, прокурор Драч Т.В. продовжував наполягати на їх належності, заявляючи в судовому засіданні, що (наприклад) «це не є порушення, тому, що прізвище та ім`я правильні, тощо» та просив суд визнати ОСОБА_1 винним на підставі цих та інших недопустимих доказів у справі. Зазначені докази органу досудового розслідування було визнано виправдувальним вироком суду першої інстанції, як недопустимі докази. Через незаконне втручання в своє приватне життя шляхом прослуховування телефонних розмов, позивач також зазнав певних моральних страждань.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2017р. ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника відділу якості аудиту управління аудиту ТУ ДФС у Дніпропетровській області за відповідним клопотанням слідчого, погодженого з прокурором. В подальшому строк відсторонення від зазначеної посади був продовжений, остаточно до 28.04.2017р. Весь цей час позивач був позбавлений свого конституційного права на працю та на отримання заробітної плати за своєю посадою та фактично був позбавлений засобів для свого існування.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2017р. ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. При цьому, прокурор безпідставно клопотав перед слідчим суддею про обрання стосовно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В подальшому судом за клопотаннями прокурора зазначений запобіжний захід у вигляді домашнього арешту ОСОБА_1 був продовжений, остаточно до 28.04.2017р. Весь цей час позивач був обмежений у своїх громадянських правах, в тому числі і в праві на вільне пересування.

Також зазначив, що прокурор Драча Т.В. був безпосередньо процесуальним керівником під час досудового розслідування і прокурором в судах першої та апеляційної інстанцій, що вказує на його упередженість. Прокурор навмисно затягував строки розгляду справи в судах, не з`являвся в судові засідання без поважних причин. Таких випадків було близько десяти, при цьому суд двічі реагував на це, виносячі відповідні ухвали з клопотаннями про притягнення зазначеного прокурора до дисциплінарної відповідальності.

29.10.2019р. прокурором Драчом Т.В. після дослідження всіх доказів у справі та заявлення стороною захисту клопотань про визнання цих доказів недопустимими, не відмовився від обвинувачення, хоча відповідно до КПК України мав на право, склав та погодив з вищим керівником заступником прокурора Запорізької області - начальником управління Маслюком Олександром Миколайовичем новий обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 369-2 КК України.

В подальшому, протягом п`яти місяців ОСОБА_6 , уникаючи проведення судових дебатів у справі, клопотав про перенесення судових засідань, або не з`являвся до суду, а в судових дебатах наполягав на позбавленні волі ОСОБА_1 строком на три роки, чим, незважаючи на відсутність доказів винуватості ОСОБА_1 , викликав у останнього відчай, несправедливість та страх за свою подальшу долю.

На виправдувальний вирок суду прокурором Драчнм Т.В. було подано апеляційну скаргу, доводи якої були безпідставними. В суді апеляційної інстанції прокурор Драч Т.В. також затягував розгляд справи, посилаючись на атестацію прокурорів для призначення у новостворений Офіс Генерального прокурора України, клопотав про перенесення судових засідань без поважних причин та врешті заявив клопотання про дослідження знову всіх письмових доказів у справі. Через це, з вини прокурора Драча Т.В. апеляційний розгляд справи тривав більше року. В суді апеляційної інстанції прокурор, не зважаючи на виправдання позивача судом першої інстанції, знову пропонував суду вже апеляційної інстанції позбавити ОСОБА_1 волі строком на три роки, чим, незважаючи на відсутність доказів винуватості ОСОБА_1 , в котрий раз викликав у останнього відчай та страх за свою подальшу долю.

Засідання провадилися в 2020 - 2021 роках в умовах жорстких карантинних обмежень введених в державі Україна через поширення COVID-19. ОСОБА_1 вимушений був з`являтися до суду чітко за викликами суду, незважаючи на небезпеку свого інфікування короно-вірусною інфекцією в громадському місці. У цей період часу ОСОБА_1 перехворів на COVID-19.

На всіх засіданнях суду першої інстанцій були присутніми батьки позивача, в суді апеляційної інстанції вони також перебували в приміщенні суду біля пункту пропуску відвідувачів (в судових засіданнях було заборонено знаходитися іншим ніж учасники справи особам), хвилювалися за долю свого сина та розцінювали кримінальне переслідування позивача, як власну сімейну трагедію.

Отже, лише 24.01.2022 року - з дня ухвалення Верховним Судом рішення, яким підтримано рішення суду першої та апеляційної інстанцій про визнання його не винуватим та виправдання, позивач ОСОБА_1 відчув себе вільним від кримінального переслідування.

Позивач вважає, що справа була дуже важливою для нього, оскільки він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, зважаючи на те, що ризикував бути позбавленим волі, був позбавлений своєї професії через обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого корупційного злочину, був протягом тривалого та невизначеного для нього та його близьких особою, яка притягалася до кримінальної відповідальності, та зазнав інших негативних впливів внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності.

Така тривалість розгляду справи мала місце саме з вини державних органів, і на думку позивача, є надмірною і такою, що не відповідає вимозі розумного строку.

Позивач знаходився під домашнім арештом (з 26.01.2017р. по 28.04.2017р.), був відсторонений від посади (з 16.01.2017р. по 28.04.2017р.), проходив лікування в медичному закладі, куди потрапив в результаті його протиправного затримання, особистого обшуку під час затримання, вилучення засобів телефонного зв`язку.

04.09.2018р. у період проведення судового розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 керівництвом ГУ ДФС у Дніпропетровській області вручене повідомлення про зміну істотних умов державної служби. При цьому, позивачу запропоновано нижчу посаду, а інші вакантні рівнозначні посади запропоновані не були, про що позивач письмово заявив керівництву ГУ ДФС у Дніпропетровській області, що останнім було залишено поза увагою.

В результаті цього наказом ГУДФС у Дніпропетровській області від 02.11.2018р. № 1252-0 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з роботи та відповідно припинена його державна служб в органах державної фіскальної служби (ДФС) України, що завдало позивачеві додаткові та значні моральні страждання, оскільки його звільнення було прямо пов`язане з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності та обвинуваченням у вчиненні особливо тяжкого корупційного злочину.

Ці обставини свідчать про те, що позивачеві довелося прикладати чимало зусиль, щоб витримати більше п`яти років кримінальне переслідування та хоч якось нормалізувати своє життя. Завдані моральні страждання призвели до порушення його працездатності, сну, спілкування в родині, на роботі, в суспільному житті, звичайного для кожної людини та особистості життєвого укладу.

Оскільки Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» з 01.01.2022 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 6500 грн., тому мінімальний розмір моральної шкоди, яку слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 , слід визначити виходячи з розрахунку: (60 х 6500 грн.) + (6500/31 * 25 = 5241,93 грн.), буде складати 395241,93 грн.

З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги тривалість часу, протягом якого позивач зазнав кримінального переслідування, несправедливості та значних моральних страждань, позивач оцінив завдану йому моральної шкоди в сумі 2 000 000,00 (два мільйони) грн.

На підставі викладеного, просив стягнути із Державної казначейської служби України (; адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 000,00 грн.

Також заявив, що заява про стягнення з відповідача Державної казначейської служби України понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. буде подана разом із доказами на підтвердження їх понесення відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України протягом 5 днів після прийняття судом рішення по суті спору.

Відповідач Запорізька обласна прокуратура позовні вимоги не визнав. 14.06.2022р. представник відповідача керівник Приходько В.В. (діє на підставі наказу Офісу Генерального прокурора від 10.09.2020р. № 248к - а.с. 100) надавав відзив на позов (а.с. 94-99), в якому зазначив, що дійсно, у провадженні слідчого відділу прокуратури Запорізької області перебувало кримінальне провадження № 0000434 від 07.12.2016р. за фактом вимагання службовими особами ГУ ДФС в Дніпропетровській області від директора ТОВ «Компанія Платінум» неправомірної вигоди у розмірі 20000 грн. за вчинення дій, направлених на зменшення податкових зобов`язань.

У вказаному кримінальному провадженні 30.12.2016р. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2017р. до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

За результатами досудового розслідування прокурор відділу прокуратури Запорізької області затвердив обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 368 КК України.

ОСОБА_1 29.03.2017р. повідомлено про зміну підозри у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та

31.03.2017р. направлено обвинувальний акт на розгляд до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2020р. ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2021р. вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2020р., яким ОСОБА_1 виправдано за ч. 2 ст. 369-2 КК України, залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.01.2022р. ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2021р. залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Випадків неявки прокурора у судові засідання без поважних причин не було. До дисциплінарної відповідальності у зв`язку із неявкою останній не притягувався, а тому твердження позивача про навмисну неявку прокурора до судових засідань є безпідставними.

Щодо підстав для відшкодування на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди і її розмір, та посилаючись на Закон, позивач зазначив, що моральна шкода була йому заподіяна тим, що 30.12.2016р. йому повідомлено про підозру, а у подальшому постановою Верховного Суду від 24.01.2022р. у справі № 201/4819/17 його остаточно виправдано, а тому на його думку він незаконно перебував під судом та слідством 60 місяці та 25 днів.

Однак, позивач з 22.06.2021р. (жата постановлення ухвали Дніпропетровського апеляційного суду, якою вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2020р. залишено без змін) вже не перебував під судом та слідством, а період після цього не підлягає зарахуванню до строку відшкодування.

Посилання позивача на те, що рішення суду касаційної інстанції є остаточним рішенням, за яким його виправдано, є безпідставним, оскільки не впливає на період перебування позивача під судом.

Закон чітко вказує, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду, а саме вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, який набрав законної сили 22.06.2021р. Касаційний перегляд вироку суду 24.01.2022р. не спростовує чинність та законну силу ухвали Дніпропетровського апеляційного суду від 22.06.2021р.

Беручи до уваги, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. мінімальний розмір заробітної плати становить 6500 грн., розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 349483,33 грн, та розраховано наступним чином: 53 місяці * 6500 грн. (344500 грн) + 6500 грн. : 30 днів* 23 дні (4983,33 грн.).

Проте позивач необґрунтовано просить стягнути за рахунок держави на відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000000 грн., не надаючи належних і допустимих доказів, у розумінні ст. ст. 76, 80 ЦПК в обґрунтування збільшення мінімально гарантованого державою розміру відшкодування і доказів наявності обставин, які були б для суду підставами для визначення розміру моральної шкоди у розмірі більшому, ніж встановлено Законом.

Твердження позивача про те, що його звільнення було прямо пов`язане з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не заслуговують на увагу з огляду, оскільки у наказі від 02.11.2018р. № 1252-0 про звільнення ОСОБА_1 зазначено, що його звільнено у зв`язку із незгодою державного службовця на проходження державної служби у зв`язку зі зміною її істотних умов. Нормативною підставою для звільнення позивача є п. б ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» та п. 6 ст. 36 КЗпП України. Отже, позивача звільнено з посади з підстав, не пов`язаних із його кримінальним переслідуванням.

Позивачем невірно розраховано період перебування під слідством і судом та не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження моральних страждань, які, на його думку, є підставою для стягнення моральної шкоди у сумі 2000000 гри.

Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач Державна казначейська служба України також позовні вимоги не визнав. 09.06.2022р. представником ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області Дерновським М.Є. (діє на підставі витягу з ЄДРЮОФОПГФ а.с. 84-86) наданий відзив на позовну заяву (а.с. 81-83), в якому відповідач не погодився з тим, що з органу державного казначейства на користь позивача має бути стягнута аморальна шкода. Вважав розмір заявленої моральної шкоди необґрунтованим і недоведеними належними і допустимими доказами. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача адвокат Токарєв В.В. в судове засідання надав заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а.с. 105).

Представник відповідача (Запорізької обласної прокуратури) прокурор Скочко В.А. (діє на підставі довіреності від 26.05.2020р. а.с. 107) в судове засідання надав заяву, у якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог, підтримав позицію, викладену у відзиві прокуратури (а.с. 106).

Представник відповідача (Державної казначейської служби України) в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином (а.с. 92-93, 101), про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надавав.

За згодою сторін, з указуваннями того, що даний відповідач надав відзив на позовну заяву, справа розглянута у його відсутність з метою ухвалення рішення у розумні строки.

Суд, вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, прийшов до таких висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

З матеріалів справи установлено, що у провадженні слідчого відділу прокуратури Запорізької області перебувало кримінальне провадження № 0000434 від 07.12.2016р. за фактом вимагання службовими особами ГУ ДФС в Дніпропетровській області від директора ТОВ «Компанія Платінум» неправомірної вигоди у розмірі 20000 грн. за вчинення дій, направлених на зменшення податкових зобов`язань, що видно із відповідних судових рішень у кримінальній справі № 201/4819/17.

30.12.2016р. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (одержання службовою особою неправомірної вигоди в інтересах третьої особи за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, службовою особою, яка займає відповідальне становище та поєднане з вимаганням неправомірної вигоди) у вказаному кримінальному провадженні (а.с. 46 - 49).

Наказом Генерального прокурора № 410 від 03.09.2020р. «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» юридичну особу «Прокуратура Запорізької області» було перейменовано у «Запорізьку обласну прокуратуру». У зв`язку із чим, найменування відповідача в зазначеній позовній заяві є Запорізька обласна прокуратура.

29.03.2017р. прокурором відділу прокуратури Запорізької області Драчом Тарасом Васильовичем затверджений обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 368 КК України та направлений до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для судового розгляду (а.с. 50 52).

Як видно із матеріалів справи, державне обвинувачення в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції підтримував прокурор Драч Т.В. (а.с. 19, 27).

За результатами судового розгляду кримінального провадження, у зв`язку із тим, що було встановлено, що у діях ОСОБА_1 вбачався склад іншого кримінального правопорушення, 29.10.2019р. прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Запорізьку область ОСОБА_6 складений та обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 369-2 КК України (пропозиція здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави за надання неправомірної вигоди для себе та одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави), погоджений заступником прокурора Запорізької області - начальником управління Маслюком О.М. (а.с. 53 55).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2017р. по справі № 335/454/17 (провадження 1-кс/335/283/2017) відсторонено підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від посади заступника начальника відділу якості аудиту управління аудиту Головного управління ДФС у Дніпропетровській області строком на 2 місяці, але не більш ні на час проведення досудового розслідування.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2020р. по справі № 201/4819/17 (провадження № 1кп/201/189/2020) ОСОБА_1 визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України та виправдано (а.с. 19 26).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2021р. апеляційну скаргу прокурора прокуратури Запорізької області Драча Т.В. залишено без задоволення, вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.04.2020р. щодо ОСОБА_1 - залишено без змін (а.с. 27 33).

Постановою Верховного Суду від 24.01.2022р. ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2021р. залишено без змін, касаційну скаргу прокурора - без задоволення (а.с. 34 37).

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Отже, постанова Верховного Суду від 24.01.2022р. по справі № 201/4819/17 стосовно ОСОБА_1 є остаточним процесуальним рішенням, яким пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 2 ст. 369-2 КК України визнано незаконним та необґрунтованим.

Отже, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 з моменту повідомлення про підозру, в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій тривало в період з 30 грудня 2016 року по 24 січня 2022 року, тобто протягом більше п`яти років, а саме: 60 місяців та 25 днів.

Щодо позовних вимог в частині стягнення завданої моральної шкоди суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частин 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 29.03.2017р. (дата повідомлення про підозру вперше) і до 24.01.2022р. (дата постановлення остаточного рішення постанови Верховного Суду, якою залишена без змін виправдувальний вирок і ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22.06.2021р., перебував під кримінальним переслідуванням, тобто більше п`яти років (а саме, 60 місяців та 25 днів).

Позивачем заявлені вимоги про визначення моральної шкоди, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994р. № 266/94-ВР.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Положенням ч. 2 ст. 1 вказаного Закону передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Згідно приписів ст. 12 вказаного Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Статтею 13 вказаного Закону передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 4 вказаного Закону, п. 17 Положення про застосування вказаного Закону, затвердженого наказом Мінюсту України від 04.03.1996р. № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04.03.1996р. № 3 та Мінфіну України від 04.03.1996 року № 41, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 17 Положення про застосування вказаного Закону, встановлено, що передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст. 13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

Так, по справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004р., суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків, відповідно до ст.23 ЦК України.

З позовної заяви вбачається, що позивач за весь час кримінального переслідування, переніс великі моральні страждання, почував себе пригніченим, оскільки майже протягом 2-х років відстоював свою невинуватість перед судом, витрачав час на участь у чисельних судових засіданнях.

Позивач був затриманий як особа, підозрювана у вчиненні злочину, стосовно нього складено повідомлення про підозру, обвинувальний акт, він приймав участь у слідчих діях, був на підставі ухвали слідчого судді відсторонений від посади строком на 2 місяці, потім строк відсторонення був продовжений, перебував під домашнім арештом. Прокуратурою Запорізької області підтримувалося обвинувачення в судах, після того як стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 постановлено виправдувальний вирок і ухвалою апеляційної інстанції він залишений без змін, прокуратурою подавалася касаційна скарга, яка підтримувалася у Верховному Суді представником обласної прокуратури (а.с. 34). Отже лише 24.01.2022р. - з дня ухвалення Верховним Судом рішення, яким підтримано рішення суду апеляційної інстанції про залишення в силі виправдувального вироку, позивач відчув себе вільним від кримінального переслідування.

Суд вважає, що справа була дуже важливою для позивача, оскільки він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, зважаючи на те, що ризикував бути обмеженим у праві, перейматися про можливе позбавлення волі, бути протягом певного часу особою, яка притягалася до кримінальної відповідальності, та зазнав інших негативних впливів унаслідок притягнення до кримінальної відповідальності.

Крім того, така тривалість розгляду справи мала місце з вини державних органів, і на думку суду, є надмірною і такою, що не відповідає вимозі розумного строку.

Суд враховує, що протягом всього судового провадження позивач не перебував під вартою, одна він перебував під домашнім арештом (з 26.01.2017р. по 28.04.2017р.), у зв`язку із чим зазнав обмежень у приватному житті.

Водночас, суд не може прийняти до уваги твердження позивача про те, що позивач втратив роботу внаслідок його кримінального переслідування. Так, 04.09.2018р. ОСОБА_1 в.о. начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області вручене повідомлення про зміну істотних умов державної служби, позивачеві запропоновано іншу посаду. Наказом ГУДФС у Дніпропетровській області від 02.11.2018р. № 1252-0 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з роботи у зв`язку із незгодою державного службовця на проходження державної служби у зв`язку зі зміною її істотних умов на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» та п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 71 -73).

Як видно із наданого позивачем листку непрацездатності та виписки з медичної картки стаціонарного хворого неврологічного відділення № 13125/1628 КЗ «ДМКЛ № 16» ДОР, ОСОБА_1 з 29.12.2016р. по 10.01.2017р. перебував на лікуванні з діагнозом «Вперше розвинутий одиничний судомний напад 29.12.2016р., з вегетативними порушеннями, астено-депрессивним синдромом в помірному ступені, органічною мікросимптоматикою на фоні -раніше перенесеної ЧМТ 2008 року» (а.с. 69 70).

Водночас, означені медичні документи самі по собі не можуть свідчити про захворювання внаслідок стресу від кримінального переслідування, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між захворюванням та незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Відповідне клопотання про призначення психологічної експертизи з цього питання позивачем під час розгляду справи не заявлялося.

Однак, із установлених судом обставин, суд вважає, що позивачеві довелося прикладати чимало зусиль, щоб нормалізувати своє життя. Завдані моральні страждання призвели до порушення звичайного життєвого укладу.

З огляду на досліджені письмові докази, суд погоджується з твердженнями позивача що завдання йому моральної шкоди та приходить до обґрунтованого висновку, що по відношенню до позивача мали місце незаконні дії, які завдали її моральної шкоди, внаслідок психічного впливу, позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, негативно вплинули на стан її здоров`я, привели до інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд виходить з такого.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018р. у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019р. у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. № 4 розяснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Також відповідно до п. 9 Постанови вказаної Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно із п.п. 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999р. у справі №1-15/99 притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

При визначенні розміру моральної шкоди завданої ОСОБА_7 незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд враховує глибину моральних і душевних страждань останнього, період його перебування під слідством та судом, а саме 60 місяців і 25 днів, а також беручи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи, внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати з розрахунку 26 мінімальних заробітних плат за кожен повний місяць і за 25 днів 1-го неповного місяця.

Оскільки ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» з 01.01.2022р. встановлено мінімальну заробітну плату в розмірі 6500 грн., тому розмір моральної шкоди, яку слід стягнути на користь ОСОБА_1 (виходячи з розрахунку: (60 х 6500 грн. = 390000,00 грн.) + (6500/31 * 25 = 5241,93 грн.)), буде складати 395 241,93 грн.

З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги тривалість часу, протягом якого позивач зазнав кримінального переслідування, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, визнаючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та вважає необхідним стягнути на користь позивача на відшкодування завданої їй моральної шкоди кошти в сумі 395 241,93 грн., що на думку суду буде достатнім для відновлення його порушених прав в цій частині.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 395 241,93 грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.05.2022р. у справі № 201/4534/20 (провадження № 61-7077св21) відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до п.п. 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого поставною Кабінету міністрів України від 15.04.2015р. № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Основними завданнями Казначейства є: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Ураховуючи те, що судом був зроблений помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність змінити резолютивну частину оскаржуваних судових рішень із зазначенням, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

З урахуванням цього, позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 395 241,93 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору відносяться на рахунок держави.

На підставі вище наведеного, керуючись ст. 56 Конституції України, ст. ст. 16, 23, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, ст. ст. 2-5, 76-81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури задовольнити частково.

Стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 395 241,93 грн. (триста дев`яносто п`ять тисяч двісті сорок одна гривня 93 коп.) у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 26 серпня 2022 року.

Суддя Наумова О.С.