Справа № 570/3274/21
Номер провадження 2/570/170/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2022 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Гречки О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне (в порядку спрощеного позовного провадження та в порядку заочного розгляду) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що вона являється повноправним власником житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 був зареєстрований у вказаному будинку зі згоди попереднього власника житла. Відповідач вибув на постійне місце проживання до с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області, де проживає зі своєю сім`єю по АДРЕСА_2 . Відповідач не бере жодної участі у витратах на утримання житлового будинку АДРЕСА_1 , його ремонті, не оплачує комунальні платежі, між сторонами відсутні будь-які домовленості про порядок користування вказаним будинком. У будинку позивача відсутні будь-які речі Відповідача.

А тому ОСОБА_1 , як власник майна, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідач подав суду відзив, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачу не належить права звернення з даним позовом, так як він вважає заповіт його померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 , складений 25.06.2014 року на користь позивачки недійсним, а тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане позивачці 14.03.2019 року є також незаконним.

Представник позивача подав заяву, згідно якої позов підтримав та просив справу розглядати без її участі та участі позивачки.

Відповідач не з`явився в судове засідання.

Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи.

Від ОСОБА_2 не надходили заяви про відкладення розгляду справи. Відповідач не повідомив суд про причини неявки у судове засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року, а також рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Також враховуються висновки у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", де зазначено: заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до частин першої та другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Окрім того, суд враховує, що розгляд справи відбувається у порядку спрощеного провадження і відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд вважає, що поведінка відповідача протягом періоду перебування справи у провадженні суду свідчить про те, що він не має інтересу до справи. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати особисті пояснення учасників з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ у порядку спрощеного позовного провадження, вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів.

Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , який успадкувала на підставі заповіту після смерті матері - ОСОБА_3 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 був зареєстрований будинку АДРЕСА_1 зі згоди колишнього власника будинку, його матері - ОСОБА_3 .

20 березня 2007 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_4 , про що Жобринською сільською радою Рівненського району Рівненської області проставлена відмітка у паспорті Відповідача.

Згідно листа Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 04.02.2022 року №119/02-12/22 вказано, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , однак фактично не проживав 10 років (у 2007 році у зв`язку з одруженням вибув з вказаного домогосподарства до с. Руда Красна Рівненського району Рівненської області). На день смерті ОСОБА_3 , тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будинку АДРЕСА_1 з нею проживали та здійснювали догляд її донька з дітьми: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно з актами, складеними 13.06.2019 року, 08.08.2019 року, 30.10.2019 року за участі представників Зорянської сільської ради та жителів с. Зоря встановлюється, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2010 року, і там відсутні його особисті речі.

Відповідно до довідки про склад сім`ї №2499 від 14.07.2021 року, виданою Зорянською сільською радою для пред`явлення в Рівненський районний суд, встановлюється, що ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою, однак фактично не проживає.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 14.07.2021 року Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, за підписом керуючого справами, за підписом іншої особи, яка може засвідчити достовірність даних, наведених в акті, за підписом соціального працівника встановлюється, що ОСОБА_2 останні 10 років за даною адресою не проживає.

Клопотання відповідача про витребування у Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області заяв ОСОБА_1 щодо проведення огляду житлового приміщення та розпорядження голови ради щодо складення комісії огляду житлового будинку, суд залишив без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю, зокрема у клопотанні не зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати. Окрім того, у клопотанні не зазначено про вжиті ОСОБА_2 заходи для отримання цього доказу самостійно та не долучено доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Згідно облікової картки об`єкта по господарського обліку Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області 2011-2015 роки за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що напроти ОСОБА_2 у графі «вибув» наявний запис «проживає у с. Р.-Красна».

Відповідно до викопіювань з матеріалів цивільної справи №570/3302/15-ц за позовом ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, що перебувала у провадженні Рівненського районного суду додатково підтверджується, що ОСОБА_2 у 2014-2016 роках не проживав у с. Зоря Рівненського району Рівненської області, а проживав у с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області, про що свідчать конверти та повідомлення про вручення поштових відправлень, клопотання, заперечення від 01.06.2016 Відповідача. Згідно заяви ОСОБА_2 від 01.04.2016 року про перегляд заочного рішення він вказував адресу фактичного проживання та для листування: АДРЕСА_2 , та до якої долучив повідомлення про вручення йому поштових відправлень у 2014 році за адресою у с. Руда-Красна, листи АТ «Дельта Банк» 2015 року, що направлялися йому у с. Руда-Красна.

03 вересня 2019 року постановою Рівненського районного суду у справі №570/3761/19 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності, як проживаючого в АДРЕСА_2 . І згідно пояснень ОСОБА_2 , що містяться в матеріалах справи №570/3761/19 та наданих ним 02.08.2019 року, він підтверджує, що дійсно проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до листа старости Жобринської сільської ради старостинського округу Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 07.02.2022 року вих. №12/02-12/22, що 06 листопада 2020 року секретар виконавчого комітету Жобринської сільської ради посвідчив від імені ОСОБА_2 , оскільки на момент посвідчення довіреності він проживав на території Жобринської сільської ради.

Також згідно рішення Рівненського районного суду Рівненської області, що прийняте 29.04.2021 року та набрало законної сили 08.06.2021 року у справі №570/4214/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем, встановлено та доведено ту обставину, що саме ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю, а не ОСОБА_2 , в період з 2009 року до дня смерті матері ОСОБА_3 , яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала у будинку за адресою АДРЕСА_1 . У резолютивній частині рішення Рівненського районного суду від 29.04.2021 року вказано, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд критично ставиться до заперечень ОСОБА_2 на позовну заяву, які викладені у відзиві на позов та зводяться виключно до незгоди відповідача з заповітом його померлої матері, складеного нею 25.06.2014 року на користь позивачки. Проте такі суб`єктивні доводи ОСОБА_2 не стосуються предмету доказування у даній справі про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . В матеріалах справи відсутнє рішення суду, яке б набрало законної сили та згідно якого було б доведено факт порушення прав ОСОБА_2 в результаті наявності заповіту та видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за таким заповітом.

Клопотання відповідача про витребування у приватного нотаріуса спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 суд залишив без задоволення у зв`язку з тим, що матеріали спадкової справи не стосуються предмета доказування у даній судовій справі.

Щодо довідки, наданої відповідачем, виданої йому 06.02.2020 року виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області за №627, у якій вказано що його матір ОСОБА_3 до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживала за адресою АДРЕСА_1 , та на день своєї смерті мала склад сім`ї: ОСОБА_2 , - суд зазначає про наступне. Згідно листа Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 04.02.2022 року №119/02-12/22 роз`яснюється, що довідка №627 від 06.02.2020 року, видана ОСОБА_2 виключно у нотаріальну контору відповідно до ст. 1221 ЦК України про місце відкриття спадщини. Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області зауважила, що слова «на день своєї смерті мала склад сім`ї» слід розуміти, що за цією адресою - АДРЕСА_1 , також був зареєстрований її син - ОСОБА_2 , однак довідка такого змісту не підтверджує факту проживання у цьому будинку. А тому суд, на підставі наявних доказів у справі, критично оцінює доводи Відповідача, наведені ним у відзиві, що він на день смерті його матері - ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав за адресою АДРЕСА_1 та прийняв спадщину у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України і, що такий факт підтверджується довідкою Зорянської сільської ради від 06.02.2010 року №627 та відміткою в паспорті про місце реєстрації.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

ОСОБА_2 по суті заявленої ОСОБА_1 позовної вимоги про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не заперечує, та у своєму відзиві навпаки підтверджує, що він дійсно проживає с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області та вказує дану адресу для здійснення листування. Сам відзив з додатками надійшов на адресу суду від відповідача засобами поштового зв`язку з с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області.

Судові повістки, які надсилалися судом ОСОБА_2 за адресою реєстрації у АДРЕСА_1 , повернулися без вручення; а ті, що надсилалися за адресою у АДРЕСА_2 - відповідачем отримувалися.

Отже, матеріалами справи підтверджено та судом встановлено обрання ОСОБА_2 іншого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , куди він переїхав після одруження у 2007 році і з того часу там постійно проживає по даний час, що не заперечується Відповідачем згідно поданого ним відзиву.

Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це (ст. 107 ЖК України). На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Термін "житло" за тлумаченням ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є "вдома", та те, що основним для суду в розрізі застосування статті 8 Конвенції є встановлення аспекту важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не характеристика самого об`єкту.

Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, ОСОБА_2 не бере участі у витратах на утримання будинку АДРЕСА_1 , у його ремонті, в оплаті житлово-комунальних послуг, між сторонами відсутні усні чи письмові домовленості про порядок користування житловим будинком.

Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що ОСОБА_2 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 зі згоди колишнього власника будинку, його матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому право відповідача на користування вказаним житловим будинком припинилося в тому числі у зв`язку зі зміною власника будинку.

Відповідно до правових висновків викладених Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18 суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Вищенаведене узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 07.07.2021 року у справі №450/2809/18.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо порядку виконання рішення суду, то після набрання судового рішення законної сили власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа; або здійснити відповідні дії у порядку, що визначені законодавством на час такого звернення.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265, 280 - 284 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 грн. - судових витрат (сплата судового збору).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач має право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивачка: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , мешканка: АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ; проживає: АДРЕСА_2 )

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 22 березня 2022 р.