П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2022 року місто Київ

справа № 757/44887/19-ц

провадження №22-ц/824/4383/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - АТ КБ «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Матійчук Г.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення суми вкладу та процентів,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми вкладі та процентів.

Позов обґрунтовано тим, що 19 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN5694 (вклад «Стандарт на 12 мес.), за умовами якого позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 90000 доларів США для розміщення на депозитному вкладі. Грошові кошти за договором банківського вкладу для розміщення на депозитному вкладі вносились 4-ма платежами, що підтверджуються квитанціями банку: 19 березня 2013 року на суму 30000 доларів США; 22 липня 2013 року на суму 20000 доларів США; 19 серпня 2013 року на суму 10000 доларів США; 2 вересня 2013 року на суму 30000 доларів США.

Відповідно до довідки банку від 4 травня 2014 року, виданої відповідачем, у позивача на рахунку «Стандарт» в ПАТ КБ «Приватбанк» були розміщені грошові кошти в сумі 90673,15 доларів США.

Відповідно до умов договору банківського вкладу на суму вкладу нараховуються відсотки із розрахунку 9,75% річних.

Відповідно до п.6 договору банківського вкладу якщо після закінчення строку вкладу позивач не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово. Відповідно до розділу «Дані вкладу» строк вкладу 365 днів по 19 березня 2014 року, який відповідно автоматично продовжувався.

23 лютого 2018 року позивач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» «Розрахунковий центр» із листом про надання інформації по договору банківського вкладу та лицьовому рахунку, у листі виразив волю про відсутність наміру продовжувати строк дії договору банківського вкладу і просив банк до 19 березня 2018 року, тобто по закінченню строку дії договору повернути в повному обсязі суму вкладу та не виплачені , за весь період дії договору відсотки.

29 липня 2019 року позивач повторно направив відповідачеві поштою заяву, в якій позивач заявив про припинення дії договору.

Відповідач свої зобов`язння не виконав, не повернув суму вкладу в розмірі 900000 доларів США та нараховані відсотки.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN5694 (вклад «Стандарт на 12 мес.) від 19 березня 2013 року суму вкладу в розмірі 30000 доларів США та проценти в розмірі 18808,16 доларів США. В решті позову відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не погодився відповідач АТ КБ «Приватбанк», його представник подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити, а також просив змінити мотивувальну частину шляхом виключення з неї фрази: «Посилання відповідача в своїх поясненнях на факт переведення боргу за депозитними договорами, в т.ч. за спірним договором, з первісного боржника - ПАТ КБ ПриватБанк на нового боржника - ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року (з урахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» та електронного додатку № 1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року є неспроможним з огляду на відсутність згоди кредитора про таке переведення, як то передбачено ст.520 ЦК України. Мовчазна згода, на яку посилається банк, є нікчемною в силу відсутності такого поняття в даних правовідносинах».

В апеляційній скарзі зазначає про те, що АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе зобов`язань за договором банківського вкладу, який є предметом у даній справі, оскільки борг за зобов`заннями банку був переведений до ТОВ ФК «Фінілон» на підставі договору від 17 листопада 2014 року. З огляду на те, що будь-яких письмових заперечення від позивача відносно переведення банком до ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором, який є предметом у даній справі, на адресу банку не надходило, то вважається, що переведення боргу банком було здійснено зі згоди вкладника.

Крім того, зазначає, що право клієнта на розірвання депозитного рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви /вимоги про розірвання договору, з урахуванням строку, який вказаний у договорі та в якій така заява/вимога може бути подана вкладником банку. Договір банківського вкладу в силу вимог ч.3 ст.651 ЦК України є розірваним з 25.01.2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Ісаєнко О.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. У відзиві зазначає про те, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, а доводи викладені в апеляційній скарзі є помилковими. Зокрема, зазначає, що оскільки позивач своєї згоди на заміну ПАТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ ФК «Фінілон» в договорі №SAMDN5694 (вклад «Стандарт на 12 мес.) від 19 березня 2013 року не надавав, тому на нього не розповсюджує дію договір про перевід боргу від 17 листопада 2014 року, на який посилається відповідач у письмових поясненнях. Позиція відповідача, що в даному випадку, може бути застосована «мовчазна згода» згідно із ч.3 ст.205 ЦК України являється помилковою. Крім того, позивач погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що днем, якого вважається, що позивач заявив про свій намір не продовжувати дію договору є день звернення до суду з даним позовом - 22 серпня 2019 року, оскільки на всі попередні звернення позивача до банку, останній відповідним чином не реагував.

В судове засідання ОСОБА_1 та його представник адвокат Ісаєнко О.В. не з`явились, від останнього надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Кахраманов Р.Н. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 19 березня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу (вклад «Стандарт» на 12 міс.) № SAMDN5694 на суму 30000 доларів США, на строк 365 днів до 19 березня 2014 року включно, з відкриттям рахунку № НОМЕР_1 , з нарахуванням 9,75% річних на суму вкладу.

Відповідно до п.1 договору банківського вкладу поповнення вкладу не здійснюється.

Згідно з п.6 договору банківського вкладу, якщо по закінченню строку вкладу споживач не заявить банку про бажання забрати кошти, вклад автоматично пролонгується на той самий строк, визначений в розділі «Дані по вкладу». Строк дії вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника в банк.

Згідно квитанції про внесення на рахунок, 19 березня 2013 року ОСОБА_1 внесено 30000 доларів США, призначення платежу: «до вкладу договору № SAMDN5694»

В подальшому ОСОБА_1 було внесено на картковий рахунок № НОМЕР_1 : 20000 доларів США 22 липня 2013 року, 10000 доларів США - 19 серпня 2013 року; 30000 доларів США - 2 вересня 2013 року.

19 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до банку з запитом про надання інформації по депозитному договору та особовому рахунку, а також повідомленням про намір не продовжувати дію договору.

У лютому 2017 року банк надав відповідь за №20.1.0/7-201700126/399 від 28 лютого 2017 року, що запитувана в листі інформація становить банківську таємницю і здійснити ідентифікацію запитувача інформації неможливо.

Повторно ОСОБА_1 звернувся до банку з листом від 21 липня 2017 року, на який отримав відповідь від 30 серпня 2017 року про відсутність інформації по вказаним ОСОБА_1 рахунках.

На третє звернення позивача від 23 лютого 2018 року, банк надав відповідь аналогічну першій.

Крім того, судом установлено, що періодами пролонгації спірного договору, коли банк зобов`язувався нараховувати та виплачувати відсотки є: 19 березня 2013 року - 19 березня 2014 року; 19 березня 2014 року - 19 березня 2015 року; 19 березня 2015 року - 19 березня 2016 року; 19 березня 2016 року - 19 березня 2017 року; 19 березня 2017 року - 19 березня 2018 року; 19 березня 2018 року - 19 березня 2019 року; 19 березня 2019 року - 22 серпня 2019 року (день звернення позивача до суду, тобто день, з якого суд вважав, що позивач заявив про свій намір не продовжувати дію договору).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений договір банківського вкладу на суму 30000 доларів США, на строк 365 днів до 19 березня 2014 року включно, з можливістю пролонгації договору без явки вкладника до банку, з нарахуванням 9,75 % річних на суму вкладу.

19 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до банку з запитом про надання інформації по депозитному договору та особовому рахунку, а також повідомленням про намір не продовжувати дію договору вкладу, але суд не взяв до уваги цей лист позивача, як повідомлення про намір не продовжувати дію договору вкладу, оскільки відповідач не ідентифікував запитувача інформації і відмовив у її наданні, відповідно й не прийняв від запитувача повідомлення про намір не продовжувати дію договору вкладу. Аналогічна ситуація була з наступними зверненнями ОСОБА_1 до банку. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що днем, з якого вважатиметься, що позивач заявив про свій намір не продовжувати дію договору є день звернення до суду з даним позовом - 22 серпня 2019 року.

Суд вважав, що за час дії договору, тобто до 22 серпня 2019 року проценти мають розраховуватися із розміру, визначеного умовами договору, тобто 9,75%. Суд не прийняв протокол комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року про зміну з 4 травня 2017 року відсоткової ставки по депозитах фізичних осіб до 0,01%, оскільки умовами договору вкладу не передбачено зміну відсоткової ставки протягом його дії, додаткових угод між сторонами з цього приводу не укладалось, а одностороння зміна умов договору суперечить вимогам ст. 525 ЦК України.

Крім того, визначаючи відповідальним за зобов`язаннями по договору депозитного вкладу відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що кошти вносились позивачем у ПАТ КБ «ПриватБанк», договір вкладу був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», як юридичної особою, яка має відповідати за зобов`язаннями своїх філій, в тому числі філії банку в АР Кирм, яка припинила свою діяльність. Також суд зазначив, що оскільки позивач як кредитор у даному випадку згоди на переведення боргу гне надавав, відповідач про переведення боргу позивача не повідомив, підстави для звільнення АТ КБ «ПриватБанк» від зобов`язань за договором банківського вкладу (вклад «Стандарт» на 12 міс.) №SAMDN5694 від 19 березня 2013 року відсутні.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів».

У статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з преамбулою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах першій, другій статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За частиною другою статті 4 цього Закону фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умовами договору банківського вкладу (вклад «Стандарт» на 12 міс.) №SAMDN5694 від 19 березня 2013 року, який є предметом розгляду у цій справі, передбачено, що якщо по закінченню строку вкладу споживач не заявить банку про бажання забрати кошти, вклад автоматично пролонгується на той самий строк, визначений в розділі «Дані по вкладу». Строк дії вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника в банк.

Згідно з даними по вкладу вклад оформляється на строк 365 днів по 19 березня 2014 року включно.

Установлено, що ОСОБА_1 вперше звернувся до банку 19 січня 2017 року, лист банком отриманий 25 січня 2017 року. У заяві ОСОБА_1 повідомив банк, що не має наміру продовжувати дію договору SAMDN5694 і просив по закінченню дії договору (21 березня 2017 року) повернути всю суму вкладу та нараховані за весь період дії договору відсотки ( а.с.44 т.1).

Відповідно до частини третьої статті 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Укладений сторонами договір SAMDN5694 від 19 березня 2013 року був строковим, не передбачав зобов`язання банка повідомляти клієнта про пролонгацію договору банківського вкладу, або погодження будь-яким способом розірвання договору, тому факт розірвання договору не пов`язується із зустрічними діями другої сторони.

Крім того, окремо слід зазначити, що у відзиві на позовну заяву представник АТ КБ «ПриватБанк» не заперечував, що позивач звертався 19 січня 2017 року до банку з листом про намір не продовжувати дію договору банківського вкладу на новий строк та повернути в повному обсязі вклад та нараховані проценти. Відповідач зазначив у відзиві, що у випадку підтвердження позивачем належними та допустимими доказами факту укладення договору банківського вкладу, факту зарахування грошових коштів на банківський рахунок, то днем припинення дії договору слід вважати 22 березня 2017 року, і саме до цієї дати мали бути нараховані відсотки у розмірі, передбаченому умовами договору. Після припинення договору банківського вкладу проценти мають розраховуватись за процентною ставкою по вкладу «До запитання» (0,01%). У своєму відзиві представник відповідача навів розрахунок процентів: за період по 22 березня 2015 року, виходячи із процентної ставки 9,75%, з 23 березня 2017 року по 18 березня 2018 року , виходячи із процентної ставки 0,01%. Загальна сума розрахованих відповідачем процентів на суму вкладу 90000 доларів склала 25300,10 доларів США(а.с.28-40 т.1).

Саме з таким розрахунком заборгованості по відсоткам погодився позивач, про що зазначив у заяві від 5 листопада 2019 року, а також у відповіді на відзив від 4 листопада 2019 року. Зокрема, позивач визнав, що договір від 19 березня 2013 року припинив свою дію 22 березня 2017 року, і що проценти з 23 березня 2017 року по 18 березня 2018 року нараховуються за ставкою «До запитування» (0,01% річних) ( а.с.48, 51-59).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що строк дії договору припинений 22 серпня 2019 року ( в день звернення до суду) не відповідає встановленим обставинам, до таких висновків суд першої інстанції дійшов, не застосувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та з порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на те, що доведеним є факт внесення позивачем на банківський рахунок по договору банківського вкладу від 19 березня 2013 року 30000 доларів США, заборгованість відповідача перед позивачем по нарахованим процентам становить 8433,37 доларів США (( 30000 х 9,75% х 1052 х 365 = 8430,41 доларів США) + (30000 х 0,01 х 360 : 365 = 2,96 доларів США)).

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру процентів з 18808,16 доларів США до 8433,37 доларів США.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що по договору банківського вкладу, що був укладений 19 березня 2013 року між сторонами, перед позивачем зобов`язаним є ТОВ «ФК «Фінілон», якому банком був переведений борг на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідачем не доведено, що позивач як кредитор був повідомлений про переведення боргу, надав свою згоду на таке переведення. Позиція відповідача, що в даному випадку може бути застосована «Мовчазна згода» згідно із ч.3 ст.205 ЦК України, є помилковою.

Відповідно до ч.1 ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із ч.3 ст.205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

В той же час ні договором № SAMDN5694 ( вклад «Стандарт» на 12 міс.)від 19 березня 2013 року, ні чинним законодавством України, не передбачено, що за договором банківського вкладу, що був укладений між сторонами, може бути переведено зобов`язання банку про повернення боргу на іншу особу (нового боржника) , застосовуючи процедуру мовчазної згоди.

Інших доводів апеляційна скарга фактично не містить.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, -

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2021 року в частині визначення розміру процентів, які підлягають стягненню з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 змінити, зменшити розмір процентів з 18808,16 доларів США до 8433,37 доларів США.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2021 року в іншій оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 4 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус