Постанова

ІменемУкраїни

10 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 295/8769/18

провадження № 61-14891св21

Верховний Суд у складіколегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонернетовариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішенняБогунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2020 рокув складі судді Перекупки І. Г. та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року в складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І.у справі за позовом Публічногоакціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюднихторгів,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулосядо суду ізпозовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюднихторгів.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 16 грудня 2011 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступникомякого є Публічне акціонернетовариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 281СІ1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було надано на умовахзабезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошовікошти в сумі 200 000, 00 грн на споживчі потреби.

З метою забезпечення належноговиконання зобов`язання за кредитним договором 16 грудня 2011 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір№ 281СІ1/заст, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухомемайно, а саме: житловийбудинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок літ. «А», дерево обкладеноцеглою, загальною площею 168,2 кв. м, житловою площею 75,5 кв. м, до житлового будинку належать: гараж з погребом літ. «Б», сарай літ «В», огорожа № 1-2 (далі - житловий будинок); земельну ділянку площею 725 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 810136300:03:29:0109 (далі - земельна ділянка).

В порушення умов договору позичальник ОСОБА_2 зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого станом на 25 травня 2018 року заборгованість за кредитом становить 166 666,70 грн, за відсотками 180 091,36 грн.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок та земельну ділянку шляхом проведення прилюднихторгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайніціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктомоціночної діяльності/незалежнимекспертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчихдій в рахунок погашеннязаборгованості за кредитним договором від 16грудня 2011 року № 281СІ1, яка станом на 25 травня 2018 року становить 385 817,93 грн.

На підставі заяви АТ «Укрсоцбанк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2019 року залучено до участі у справі замість АТ «Укрсоцбанк», його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») (т. 1 а. с. 182-194, 199, 200).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2020 року, з урахування ухвал про виправлення описки від 24 вересня 2020 року та від 07 грудня 2020 року, позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 16 грудня 2011 року № 281СІ1, яка станом на 25 травня 2018 року становить 385 817,93 грн, та складається з: заборгованості за кредитом - 166 666,70 грн; заборгованості за відсотками - 175 435,81 грн; розмір інфляційних витрат за кредитом - 13 067,65 грн; розмір інфляційних витрат за відсотками - 20 411,72 грн, звернено стягнення на предмети іпотеки, яким є: житловий будинок та земельна ділянка, шляхом проведення електронних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позичальник ОСОБА_2 порушив свої зобов`язання за кредитним договором, виконання яких забезпечене договором іпотеки від 16 грудня 2011 року, то позивач як іпотекодержатель набув право на звернення стягнення на передане ОСОБА_1 в іпотеку майно шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження на підставі статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Суд не взяв до уваги доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з цими вимогами, оскільки, здійснюючи платежі та подаючи заяви до банку щодо врегулювання заборгованості, позичальник визнавав свої зобов`язання, чим переривав строк позовної давності, а відповідно заявлення відповідачем про її застосування є безпідставним.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

РішенняБогунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2020 року в частині визначення загальноїсуми заборгованості за кредитним договором змінено, зменшивши суму заборгованості за кредитним договором з 385 817,93 грн до 294 668,68 грн, суму заборгованості за відсотками з 180 091,36 грн до 98 440,21 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом з 13 167,65 грн до 14 638,61 грн, розмір інфляційнихвитрат за відсотками з 20 411,72 грн до 14 923,16 грн.

В решті рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що, визначаючи розмірзаборгованості за кредитним договором, суд першоїінстанції не врахував, що нарахування кредитором відсотків за підвищеною ставкоювідбулося з порушенням вимогстатті 1056-1 ЦК України та пункту 2.7 кредитного договору. Крім того, розмір заборгованості за відсотками в сумі 180 091,36 грн кредитор визначив за період з 16 грудня 2011 року до 25 травня 2018 року.Разом з тим 12 червня 2017 року кредитор направив позичальнику та майновому поручителю вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, чим змінив строку дії кредитного договору, а тому втратив право нараховувати відсотки після зміни строку договору після 13 червня 2017 року. Тому до розміру заборгованості не підлягають зарахуванню відсотки, що нараховані позивачем за період з 13 червня 2017 року до 25 травня 2018 року.

Крім того, суд врахував те, що останній платіж за тілом кредиту та за відсотками ОСОБА_2 здійснив 15 березня 2013 року. Оскільки за умовами пункту 4.4 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 91 день післяпорушення строківсплати боргу за тілом кредиту та відсотками, то післязміни строку виконання зобов'язання (16 липня 2013 року) усі наступніплатежі, передбачені графікомсплати щомісячнихплатежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4 кредитного договору позичальник зобов'язанийбув повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.

Такожапеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що банком не пропущено строк позовної давності для зверненнядо суду з цим позовом.

Короткий зміст вимог та доводівкасаційної скарги

У вересні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2020 року та постанову Житомирськогоапеляційного суду від 10 серпня 2021 року, в якій він просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити в задоволенні позову повністю.

Підставою касаційного оскарження, з урахуванням уточненої позовної заяви, заявник зазначає те, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Суди не врахували висновки Верховного Суду, викладеніу постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року в справі № 757/30494/15, від 30 січня 2019 року в справі № 905/2324/17(пункт 1 частинидругої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що нарахування відсотків банк мав припинити після спливу 90 днів від дати припинення боржником виконання своїх обов`язків за кредитним договором, а не після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, як зазначила апеляційна інстанція.

Крім того, заявник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що банк не пропустив строк звернення до суду з цим позовом. Зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вчиняли будь-яких дій щодо визнання боргу за тілом кредиту, а звертались до банку з приводу зменшення відсоткової ставки і реструктуризацію заборгованості за відсотками, проте суд апеляційної інстанції безпідставно зробив висновок про те, що заяви від 24 листопада 2015 року, від 07 квітня 2016 року, від 18 жовтня 2016 року стосуються визнання боргу і по тілу кредиту. Крім того, в текстізаяв відсутнє посилання на будь-якісуми боргу, абоїх визнання, тому є помилковим висновок про те, щоборжник вчинив дії, щосвідчать про визнання боргу за тілом кредиту. Тому заявник вважає, що строк позовної давності для стягнення заборгованості за тілом кредиту не переривався ніякими діями позичальника або іпотекодавця і є таким, що сплив 17 квітня 2016 року, і в її стягненні має бути відмовлено судом.

Останній платіж за тілом кредиту позичальник здійснив 17 січня 2013 року, а тому відповідно до пункту 4.4 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 90 днів після сплати боржником останнього платежу, відповідно термін позовної давності щодо вимоги по тілу кредиту сплив 16 квітня 2016 року, і підставі для його поновлення відсутні.

Оскільки термін користування кредитом є таким, що сплив 16 квітня 2013 року, а зобов`язання по сплаті процентів за фактичний час користування кредитом аналогічно припинились 16 квітня 2013 року, то сума виплат, здійснених ОСОБА_2 по відсотках в період часу з 20 лютого 2017 року заявник вважає переплатою.

Також зазначає, що ухвалою Богунського райсуду м. Житомира від 20 листопада 2019 року замінено позивача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». Проте в резолютивній частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій суди помилково зазначили позивачем - АТ «Укрсоцбанк», права якого не порушені в цьому спорі. А інтереси сторони позивача АТ «Альфа-Банк» залишились не вирішеними.

Рух справи у суді касаційноїі нстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у ційсправі, витребувано цивільну справу з Богунського районного суду м. Житомира.

У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла витребувана цивільна справа.

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2021 року АТ «Альфа-Банк» надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційнускаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що16 грудня 2011 року між Акціонерно-комерційнимбанком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 281СІ1, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 200 000,00 грн на строк до 15 грудня 2018 року (т. 1 а. с. 37-42).

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (пункт 1.1.1 договору), так і строки виконання зобов'язаньзі щомісячним погашеннямзаборгованості (пункти 1.1.1, 2.4 договору).

Відповідно до підпункту 3.2.3 пункту 3.2кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, сплатикомісії та можливих штрафнихсанкцій у разі затриманняпозичальником сплати кредиту (частини кредиту) та/або процентівщонайменше на три календарні місяці.

Відповідно до підпункту 3.3.14 пункту 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом 60-ти календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора, достроково повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії, а також можливо штрафні санкції (пеню, штраф) у випадку, передбаченому, зокрема пунктом 3.2.3 кредитного договору.

Відповідно до підпунктів 3.3.7, 3.3.8пункту 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язаний забезпечувати оплату процентів за використання кредиту в порядку та в розмірі, визначеному пунктами 1.1, 2.4, 2.7 цього договору, та комісії в розмірах та в порядку, передбачених цим договором; забезпечувати своєчасне та в повному обсязі погашення кредиту ізнарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими тарифнимисанкціями в порядку, визначеному пунктами 1.1, 2.4 цього договору.

У пункті 4.4 кредитного договору сторони погодили, що у разі невиконання (неналежноговиконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитним договором вважається таким, що сплив.

Згідно з пунктом 7.2 кредитного договору всіповідомлення за кредитним договором будуть вважатися зроблениминалежним чином, у випадку, якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом за зазначеними адресами сторін, або вручені особистопід розписку про отримання. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися: у випадку надісланнярекомендованим листом - дата поштового штемпеля відділу звязку одержувача.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 16 грудня 2011 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 281СІ1/заст, предметом якого є спірний житловий будинок та земельна ділянка (т. 1 а. с. 48, 49).

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань, передбачених основним договором, іпотекодаржатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцемобов`язків, встановлених цим договором, іпотекодаржатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі йогоневиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Підпунктом 4.6.2 пункту 4.6 договору іпотекивизначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертаєстягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчогопровадження.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором від 16 грудня 2011 року№ 281СІ1 станом на 25 травня 2018 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 385 817,93 грн, яка включає заборгованість за кредитом - 166 666,70 грн; заборгованість за відсотками - 180 091,36 грн; розмірінфляційних витрат за кредитом - 17 075,28 грн; розмір інфляційнихвитрат за відсотками - 21 984,59 грн.

12 червня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило на адресу ОСОБА_2 та адреси ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень та добровільне виселення,в яких проінформовано про розмір заборгованості за кредитним договором, що станом на 25 травня 2017 року становить в сумі 456 376,05 грн, попереджено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання вимоги. Крім того, повідомлено, що у разі не усунення порушень основного зобов`язання ПАТ «Укрсоцбанк» вимагає добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення, яке є предметом іпотеки (т. 1 а. с. 57-59).

25 серпня 2017 року приватним нотаріусомКиївського міськогонотаріального округу Чуловським В. А. вчинено виконавчий напис за № 17265 щодо звернення стягнення на зазначеневище нерухоме майно на суму 342 102,51 грн за період з 20 квітня 2017 року до 25 травня 2017 року (т. 1 а. с. 98).

Проте постановою Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року у справі № 295/4839/18 вказанийвиконавчий напис від 25серпня 2017 року № 17265 визнано таким, що не підлягає виконанню (т. 1 а. с. 152-154).

Згідноз довідкою від 14 травня 2018 року № 04.22-07/5632 станом на 14травня 2018 року ОСОБА_2 в період з 16грудня 2011 року до 13 травня 2018 року сплачено всього 123 917,88 грн заборгованості за кредитним договором № 281СІ1, з якої 33 333,30 грн - на основну заборгованість по кредиту та 90 584, 58 грн - заборгованості по відсоткам за кредитом.

Останній платіж за тілом кредиту та за відсотками ОСОБА_2 здійснив 15 березня 2013 року.

24листопада 2015 року, 07 квітня 2016 року та 18 жовтня 2016 року відповідач звертався до начальника управління примусового погашеннязаборгованості банку про реструктуризацію заборгованості за договором кредиту від 16 грудня 2011 року№ 281СІ1 та з проханням пролонгації вказаного договору на 7 років, встановленням відсоткової ставки на перший рік реструктуризації на рівні 10,1 % річних, з другого року відсоткову ставку встановити на рівні 19,9 % річних та сплати простроченихвідсотків з другого року до кінця дії договору (т. 1 а. с. 217-222).

Відповідно до звіту про експертну оцінку ринкова вартість житлової нерухомості загальною площею 168,20 кв. м, житловою площею 75,50 кв. м та земельної ділянки площею 0,0725 га (кадастровий номер :03:029:0109), призначеної для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , проведеної 01 червня 2018 року, становить 1 397 544,00 грн (53 500,00 дол. США).

Встановлено, що 21 грудня 2018 року ОСОБА_1 під час розгляду справизвернувся до судуіз заявою про застосування строку позовної давності.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частинаперша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, щозалишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право вразі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цьогоборжника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язанняабо до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частинипершої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконанняцієї вимоги, включаючисплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для зверненнястягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиноюпершою цієї статті передбачено, що в разіневиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основнимзобов`язанням шляхом зверненнястягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чиннимзаконодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Закон визначаєтакі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина четверта статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставірішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) абосамозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволеннявимог іпотекодержателя під час зверненнястягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якійособі-покупцеві (стаття 38 Закону).

За змістомприпису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура поданняіпотекодержателем вимоги про усуненняпорушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про зверненнястягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведенняприлюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідномудоговорі (в іпотечномузастереженні); 2) про зверненнястягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якійособі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечномузастереженні) стороницей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановленийстаттею 38 Закону, не передбачили.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщоінше не передбаченорішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманнямвимог цього Закону.

Встановивши, що позичальник ОСОБА_2 порушив свої зобов'язання за договором, виконання яких забезпечене договором іпотеки від 16 грудня 2011 року № 281СІ1/заст, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що позивач як іпотекодержатель набув право звернути стягнення на передане ОСОБА_1 в іпотеку майно шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження на підставі статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що сума заборгованості, в рахунок якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, становить станом на 25 травня 2018 року - 385 817,93 грн, та складається з: заборгованості за кредитом - 166 666,70 грн; заборгованості за відсотками - 180 091,36 грн; розмір інфляційних витрат за кредитом - 17 075,28 грн; розмір інфляційних витрат за відсотками - 21 984,59 грн.

Суд апеляційної інстанції не погодився з визначеним судом першої інстанції розміром заборгованості, в рахунок якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки.

Так, суд апеляційної інстанції, зменшуючи суму заборгованості, виходив з того, що, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не врахував, що нарахування кредитором відсотків за підвищеною ставкою відбулося з порушенням вимог статті 1056-1 ЦК України та пункту 2.7 кредитного договору. Крім того, суд не врахував, що кредитодавець, надіславши 12 червня 2017 року позичальнику та іпотекодавцю вимогу про дострокове виконання зобов`язань по кредитному договору, змінив строк дії кредитного договору, а тому втратив право нараховувати відсотки після зміни строк договору після 13 червня 2017 року. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що до розміру заборгованості не підлягають зарахуванню відсотки, що нараховані позивачем за період з 13 червня 2017 року до 25 травня 2018 року.

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Так, суд апеляційної інстанції, врахувавши надіслану кредитодавцем позичальнику та іпотекодавцю вимогу про дострокове виконання зобов`язань по кредитному договору від 12 червня 2017 року, дійшов висновку про те, що банк змінив строк дії кредитного договору, а тому втратив право нараховувати відсотки після зміни строку договору, а саме з 13 червня 2017 року.

Однак суд апеляційної інстанції, врахувавши те, що останній платіж за тілом кредиту та за відсотками ОСОБА_2 здійснив 15 березня 2013 року, а також врахувавши, те, що за умовами пункту 4.4 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 91 день після порушення строків сплати боргу за тілом кредиту та відсотками, дійшов іншого висновку, що строк дії виконання зобов`язання настав 16 липня 2013 року, та дійшов висновку про те, що після зміни строку виконання зобов`язання (16 липня 2013 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.

Тобто суд апеляційної інстанції, змінюючи суму заборгованості, встановивши, що банк втратив право нараховувати відсотки після зміни строку договору, однак не встановив, з якої саме дати було змінено строк дії договору та з якої саме дати банк втратив таке право.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги є частково обґрунтованими, а рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, без встановлення всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення підлягає скасуванню та направленню справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Однак колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Разом із тим статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року в справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи останій платіж позичальник здійснив 15 березня 2013 року, з 16 квітня 2013 року у позивача виникло право на звернення до суду з цим позовом. Позивач звернувся до суду з цим позовом 11 липня 2018 року.

Разом цим суди встановили, що ОСОБА_2 24 листопада 2015 року, 07 квітня 2016 року та 18 жовтня 2016 року звертався до начальника управління примусового погашення заборгованості банку про реструктуризацію заборгованості за договором кредиту та з проханням пролонгації вказаного договору на 7 років, встановленням відсоткової ставки на перший рік реструктуризації на рівні 10,1 % річних, з другого року відсоткову ставку встановити на рівні 19,9 % річних та сплати прострочених відсотків з другого року до кінця дії договору.

Таким чином, суди правильно встановили, що позовна давність у цій справі перервалась 24 листопада 2015 року у зв`язку з поданням заяви про реструктуризацію, в якій окрім порушення питання про реструктуризацію боргу ОСОБА_2 просив встановити відсоткову ставку на першій рік реструктиризації на рівні 10,1 % річних, з другого року відсоткову ставку встановити на рівні 19, 9 % річних, з огляду на що позовна давність на час звернення позивача з цим позовом не спливла.

Виходячи з вищезазначеного, а також врахувавши те, що оскільки заява від 24 листопада 2015 року подана у межах трирічного строку, який визначений статтею 257 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що строк позовної давності позивачем непропущено.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, апеляційний суд у порушення вимог статей 263-265, 382 ЦПК України не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не врахував наведених норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду, не перевірив належним чином і не надав правової оцінки доводам сторін, дійшовши передчасного висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині суми заборгованості, саме визначивши розмір загальної суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 294 668,68 грн, суму заборгованості за відсотками у розмірі 98 440, 21 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом у розмірі 14 638,61 грн, розмір інфляційних витрат за відсотками у розмірі 14 923,16 грн. Крім того, суд апеляційної інстанції, зменшуючи суму заборгованості, не врахував ухвали суду першої інстанції про виправлення описок, якими вносились виправлення, зокрема в резолютивну частину оскаржуваного рішення, а саме щодо суми заборгованості.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати нові докази та давати їм оцінку, розгляд справи апеляційним судом проведено не повно, то колегія суддів дійшла висновку про те, що справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунені під час касаційного розгляду справи, судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду судмаєврахувати викладене, встановити, коли саме змінено строк дії кредитного договору, та коли банк втратив право нараховувати відсотки за кредитним договором, з урахування встановлених обставин зробити перерахунок заборгованості, в рахунок якої необхідно звернути стягнення, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, надати оцінку всім обставинам справи, у тому числі, які були підставою для скасування судових рішень, та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк

В. А. Стрільчук