Справа № 362/6024/21
Провадження № 2/362/1115/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

01 вересня 2022 року

суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчук О.Л., розглянувши в порядку спрощеного провадження у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Дмитра Сергійовича, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Нещасна Тетяна Миколаївна про визнання права на сервітут, визнання рішення протиправним і скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначили, що між ними і ОСОБА_4 було укладено Договір про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року за яким вони мали прохід і проїзд на транспортному засобі по земельній ділянці площею 0,0156 га, кадастровий номер :01:002:0060.

Також зазначили, що ОСОБА_4 відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , а тому, у зв`язку із припиненням права власності ОСОБА_4 на дану земельну ділянку, державний реєстратор Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюн Д.С., на підставі пункту 6.5.6. Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року, прийняв рішення № 60625731 від 28.09.2021 року про припинення дії вказаного договору сервітуту.

У зв`язку із цим, посилаючись на те, що пункт 6.5.6. Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року суперечить вимогам земельного законодавства та є нікчемним в силу закону, позивачі просять визнати за ними право на сервітут встановлений Договором про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року, а також визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Дмитра Сергійовича № 60625731 від 28 вересня 2021 року (а.с. 45 49).

Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження.

Відповідачі державний реєстратор Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюн Д.С. і ОСОБА_4 , які отримали копію ухвали про відкриття провадження, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подали відзив на позов і не заперечили проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с. 133, 144).

При цьому, на виконання ухвали суду про витребування доказів відповідач державний реєстратор Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюн Д.С. не надав суду належним чином завірену копію рішення № 60625731 від 28.09.2021 року (а.с. 113).

Представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 надав відзив на позову у якому заперечив щодо вимог позивачів; посилаючись на те, що за умовами пункту 6.5.6. Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року даний сервітут припинив свою дію через перехід права власності на вказану земельну ділянку, представник відповідачів просив відмовити в задоволенні позову, оскільки, на його думку, право позивачів на сервітут обмежує право власності відповідачів на набуту ними земельну ділянку, а тому, вважає, що оспорюване рішення державного реєстратора є правомірним (а.с. 145 150).

Представником позивачів надано письмові заперечення на відзив на позов у яких останній не погоджується із доводами представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та вважає їх необґрунтованими (а.с. 173 174).

Враховуючи, що судове повідомлення надіслане третій особі приватному нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Київської області Нещасній Т.М. повернуто до суду без вручення з відміткою листоноші «відсутній зв`язок», керуючись ч. 4 ст. 130 ЦПК України суд вважає, що третя особа належним чином повідомлена про розгляд справи (а.с. 137).

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

12 квітня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_4 з іншого буку укладено Договір про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту), за умовами якого позивачі отримали право на сервітут у вигляді забезпечення можливості їх як сервітуаріїв здійснювати прохід і проїзд на транспортному засобі по земельній ділянці площею 0,0156 га, кадастровий номер :01:002:0060 на АДРЕСА_1 (а.с. 10 11).

Згідно із договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 вересня 2019 року, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 купили у відповідача ОСОБА_4 по 1/4 частки кожний вказаної земельної ділянки площею 0,0156 га, кадастровий номер :01:002:0060 по АДРЕСА_1 (а.с. 14 15).

Право власності відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на зазначену земельну ділянку площею 0,0156 га, кадастровий номер :01:002:0060 по АДРЕСА_1 в рівних частках також підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 16 17, 18 19).

Надалі, у зв`язку із припиненням права власності ОСОБА_4 на дану земельну ділянку, державний реєстратор Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюн Д.С., на підставі пункту 6.5.6. Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року, прийняв рішення № 60625731 від 28.09.2021 року про припинення дії вказаного договору сервітуту (а.с. 100).

Тобто, відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не визнається право позивачів на сервітут за Договором про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року.

В обґрунтування своїх вимог позивачі стверджують, що пункт 6.5.6. Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року суперечить нормам статей 101 і 102 Земельного кодексу України та є нікчемним в силу частини другої статті 215 ЦК України.

Зокрема, вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить із наступних приписів Постанови Верховного Суду від 08 червня 2022 року по справі № 756/8212/15.

Так, усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило; навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, вирішуючи даний спір, суд застосовує наступні норми законодавства.

Відповідно до частини першої статті 101 Земельного кодексу України, дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи.

Проте, пункт 6.5.6. укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року, містить умову за якою «цей договір припиняється у разі припинення права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку».

Тобто, наведений пункт 6.5.6. укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року, прямо суперечить частині першій статті 101 Земельного кодексу України.

Одночасно, випадки припинення дії земельного сервітуту чітко і конкретно визначено статтею 102 ЗК України та не передбачають припинення сервітуту в разі припинення права власності на земельну ділянку попереднього власника.

Згідно із нормою частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що пункт 6.5.6. укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У зв`язку із цим, суд має відповідні процесуальні підстави для застосування передбачених пунктом першим статті 216 ЦК України правових наслідків недійсності правочину.

Оскільки, за наведеною нормою цивільного закону недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, суд приходить до висновку, що недійсний в силу закону (нікчемний) пункт 6.5.6. Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року не створює юридичних наслідків припинення дії даного договору сервітуту укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ..

Також, обов`язково слід врахувати норму частини першої статті 217 ЦК України відповідно до якої, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як підсумок, оскільки недійсний в силу закону (нікчемний) пункт 6.5.6. Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року не створює юридичних наслідків припинення дії даного договору сервітуту укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та вказаний договір сервітуту є чинним, суд приходить до висновку про те, що позивачі мають право на сервітут встановлений Договором про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року.

Крім того, оскільки недійсний в силу закону (нікчемний) пункт 6.5.6. Договору про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року не створює юридичних наслідків припинення дії даного договору сервітуту укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та вказаний договір сервітуту є чинним і позивачі мають право на сервітут встановлений Договором про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року, суд приходить до висновку про те, що рішення державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Д.С. № 60625731 від 28 вересня 2021 року про припинення дії вказаного договору сервітуту є протиправним, оскільки вчинене на підставі недійсної в силу закону (нікчемної) умови договору сервітуту.

Таким чином, зазначене рішення державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Д.С. № 60625731 від 28 вересня 2021 року, безпосередньо порушує права та інтереси позивачів на встановлений для них сервітут, а тому підлягає скасуванню для належного і реального поновлення прав позивачів на сервітут.

За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на кожного із відповідачів у рівних частках.

На підставі викладеного, керуючись статтями 101 і 102 Земельного кодексу України, статтями 215 217 Цивільного кодексу України, статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 92, 95, 133, 141, 258, 259, 263 265, 273 279 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право на сервітут встановлений укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Договором про право користування земельною ділянкою (договір сервітуту) від 12 квітня 2017 року.

Визнати протиправним рішення державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Дмитра Сергійовича № 60625731 від 28 вересня 2021 року.

Скасувати рішення державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Дмитра Сергійовича № 60625731 від 28 вересня 2021 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Дмитра Сергійовича, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 по 612 (шістсот дванадцять) гривень 60 копійок з кожного у відшкодування судових витрат.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Дмитра Сергійовича, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 по 612 (шістсот дванадцять) гривень 60 копійок з кожного у відшкодування судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення повного рішення суду 01 вересня 2022 року.