Постанова

Іменем України

02 серпня 2022 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1674/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєднався ОСОБА_3 ,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року,

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року

у цивільній справі №757/8621/16-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Модів-Авто", Регіональний сервісний центр у м. Києві, Регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області,

про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, уточненим в подальшому, в якому просила:

визнати недійсним Договір №468835 "На надання послуг при купівлі-продажу транспортних засобів з видачею довідки-рахунку" автомобіля ТОYОТА RAV4, кузов НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 від 18.11.2015;

визнати недійсним Договір купівлі-продажу №1455 від 19.02.2016 транспортного засобу ТОYОТА RAV4, кузов НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію;

визнати недійсним Договір купівлі-продажу №8047/16/2053 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ТОYОТА RAV4 кузов НОМЕР_1 ;

витребувати з володіння ОСОБА_1 автомобіль ТОYОТА RAV4, кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 ) та передати ОСОБА_4 , скасувати реєстрацію транспортного засобу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з відповідачем ОСОБА_2 в січні 2013 року уклали шлюб, а в 2014 році придбали автомобіль ТОYОТА RAV4, кузов НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , який зареєстрували на неї. В подальшому, від її імені ОСОБА_2 продав даний автомобіль, тоді як згоду на відчуження вона не надавала, договору не підписувала, що свідчить про відсутність у неї будь-якого наміру на відчуження транспортного засобу.

Зазначила, що на час відчуження спірного автомобіля чоловік ОСОБА_2 , скориставшись її довірою, у незаконний спосіб заволодів документами, а саме її паспортом, карткою платника податків та реєстраційним паспортом на автомобіль і в подальшому використав ці документи для відчуження автомобіля.

Вважала, що за таких обставин спірний автомобіль вибув з її володіння не з власної волі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним Договір №468835 «На надання послуг при купівлі-продажу транспортних засобів з видачею довідки-рахунку» автомобіля ТОYОТА RAV4, кузов НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , від 18 листопада 2015 року.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу №1455 від 19.02.2016 транспортного засобу ТОYОТА RAV4, кузов НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу №8047/16/2053 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_1 .

Витребувано з володіння ОСОБА_1 автомобіль ТОYОТА RAV4, кузов НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_3 , та передано ОСОБА_4 .

В іншій частині позовних вимог, а саме про скасування реєстрації транспортного засобу, відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1 102 грн 40 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом першої інстанції не звернуто уваги на обрання невірного способу захисту порушеного права, оскільки у разі відчуження спірного майна за правочином одним із співвласників (подружжя) без згоди іншого, то в такому випадку у іншого співвласника виникає право на відповідну компенсацію шляхом подання нового позову. Зауважив, що така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03.05.2018 у справі №755/20923/14-ц, однак не врахована судом при вирішенні даного спору.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що кінцевим набувачем спірного автомобіля здійснено всі необхідні дії для перевірки транспортного засобу, а також перевірено належність та відповідність чинному законодавству документів, на підставі яких було перереєстровано автомобіль.

За наведених обставин, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2019 в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, до якої приєднався відповідач ОСОБА_3 .

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення ухвалено судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою на підтвердження позовних вимог не надано суду належних та допустимих доказів, які вказують на недійсність правочину про продаж спірного автомобіля.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на порушення судом норм процесуального права, яке полягає в тому, що учасників справи належним чином не було повідомлено про день, час та місце судового засідання; не здійснювалося повне фіксування технічними засобами; не вирішено клопотання відповідача.

За вказаних обставин, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 просили скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2019 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, не погодившись із додатковим рішення суду від 14.09.2020, відповідач ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати додаткове рішення з направленням справи для продовження розгляду.

Як на підставу скасування додаткового рішення посилався на те, що позовні вимоги було задоволено частково, однак судовий збір додатковим рішенням вирішено стягнути в повному обсязі лише з відповідача ОСОБА_1 , тоді як судові витрати мали б бути розподілені між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційну скаргу свого довірителя підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в ній. Також просила задовольнити апеляційні скарги ОСОБА_2 як на рішення, так і на додаткове рішення суду.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційні скарги свого довірителя на рішення та додаткове рішення підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в ній. Також просила задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Представник позивача - ОСОБА_9 в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення без змін.

Відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Модів-Авто", Регіональний сервісний центр у м. Києві, Регіональний сервісний центр МВС України в Одеській області, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили. Від Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Центру.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та представників третіх осіб.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Під час шлюбу, а саме в грудні 2014 році, подружжям придбано автомобіль ТОYОТА RAV4, номер кузова: НОМЕР_1 , який зареєстровано на ОСОБА_4

18 листопада 2015 року ТОВ «Модів-Авто» було оформлено договір №468835 "Про надання послуг купівлі-продажу транспортних засобів та номерних агрегатів" з видачею довідки-рахунку у м. Києві, на автомобіль ТОYОТА RAV4, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , який був зареєстрований за ОСОБА_4 .

Зі змісту вищевказаного договору вбачається, що продавцем спірного автомобіля значиться його власник - ОСОБА_4 , а покупцем - ОСОБА_3 . Під час оформлення даного договору надано копії паспорту та картки платника податків ОСОБА_4 , копію з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Згідно виписки з НАІС ДАІ про результати перевірки транспортного засобу ТОYОТА RAV4, кузов НОМЕР_1 , відсутні обмеження щодо відчуження даного автомобіля.

21 листопада 2015 року автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3

19 лютого 2016 року було здійснено перереєстрацію транспортного засобу за договором купівлі-продажу №1455 на ОСОБА_5

03 березня 2016 року здійснена перереєстрація транспортного засобу за договором купівлі-продажу 8047/16/2053 на ОСОБА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договорів недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що в момент укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 18.11.2015 було відсутнє волевиявлення позивачки на відчуження належного їй на праві власності автомобіля.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним, з наступних підстав.

Статтею 204 ЦК України встановлений загальний принцип презумпції правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В свою чергу частина 1 статті 215 ЦК України встановлює, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним, а саме: суперечність змісту правочину актам законодавства, інтересам держави і суспільства та моральним засадам; відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у осіб (особи), які вчиняють правочин; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину та невідповідність його внутрішній волі; неспрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Крім того, виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, з урахуванням уточнень, ОСОБА_4 , як на підставу визнання оспорюваних договорів недійсними вказувала на те, що в неї був відсутній намір на відчуження транспортного засобу, оскільки її особистими документами (паспорт, картка платника податків) та документами на автомобіль заволодів чоловік ОСОБА_2 , а в подальшому від її імені здійснив відчуження автомобіля.

Отже, ОСОБА_4 просила визнати договори недійсними з тих підстав, що її документами заволодів ОСОБА_4 та в подальшому відчужив автомобіль. Таким чином, позивачка повинна довести, що саме відповідач ОСОБА_2 порушив її право власності.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_2 заволодів документами ОСОБА_4 без згоди останньої та в подальшому на підставі цих документів здійснив відчуження спірного транспортного засобу. Зокрема, в матеріалах справи відсутній вирок суду про визнання ОСОБА_2 винним у викраденні документів ОСОБА_4 чи про визнання винним у шахрайстві по відношенню до ОСОБА_4 .

Фактично доводи позивачки про заволодіння її документів ОСОБА_2 з метою відчуження належного їй на праві власності автомобіля ґрунтуються на припущеннях. А згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проведення у кримінальній справі почеркознавчої експертизи не доводять факту відчуження спірного автомобіля ОСОБА_2 .

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт відчуження автомобіля колишнім чоловіком, а саме відповідачем ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаних положень закону не врахував, неповно з`ясував зміст позовних вимог, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційних скарг про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору в частині позовних вимог про визнання договорів недійсними.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність у позивачки волевиявлення на відчуження спірного автомобіля, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна, з огляду на таке.

В постанові від 03.05.2018 у справі №755/20923/14-ц Верховний Суд висловив наступну правову позицію.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо наявності правових підстав для витребування спірного автомобіля в ОСОБА_1 , оскільки автомобіль належав позивачці та ОСОБА_2 , на праві спільної сумісної власності подружжя, і не заявлено до колишнього чоловіка вимог про витребування автомобіля.

Крім того, колегія суддів зауважує, що між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 фактично виник спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя та який підлягає вирішенню шляхом стягнення вартості відчуженого майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про витребування майна від добросовісного набувача.

У зв`язку з тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, задовольняючи позовні вимоги неповно дослідив обставини справи, то у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення суду від 14.09.2020, колегія суддів зазначає наступне.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто, додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Даний правовий висновок висловлений Верховним Судом в постанові від 16.04.2018 у справі №923/631/15.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2019з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, то додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.09.2020 втрачає силу як невід`ємна частина судового рішення від 12.11.2020.

Таким чином, за обставин скасування судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, заява відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєднався ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року - задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року - скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2022 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець