Справа №442/667/22
Провадження №2/442/500/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2022 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючої судді: Гарасимків Л.І.

при секретарі - Петрів В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику) сторін за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 квітня 1991 року між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який в подальшому був розірваний рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року по справі №442/5965/16-ц. У шлюбі, після 20 років спільного проживання, у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу ними було придбано будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 37,3 кв.м, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20 лютого 1992 року, посвідченого виконавчим комітетом Урізької сільської ради народних депутатів, р. №5. Право власності на даний будинок було зареєстровано КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» 01 липня 2006 року, що підтверджується Витягом №11096474 від 01.07.2006 р. Окрім того, 06.03.2015р. відповідачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0048, площею 0,0725 га, яку він приватизував під цим будинком. Незважаючи на те, що титульним власником даного будинку вказано відповідача, цей будинок був придбаний за їхні спільні кошти, набуті в період шлюбу та ведення спільного господарства, а тому він являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, з моменту придбання, будинок був єдиним житлом для їхньої сім`ї, де зареєстровано її постійне місце проживання. Не зважаючи на те, що шлюб між ними було розірвано ще в 2016-му році, вона і надалі проживала в цьому будинку, відповідач не мав до неї ніяких претензій. Однак, в грудні 2020 року відповідач вчинив домашнє насильство по відношенню до неї, ображав її нецензурною лайкою, вигянав з цього будинку, вказуючи на те, що цей будинок є тільки його приватна власність. Відповідач заперечує проти добровільного поділу, а тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило.

Відповідач відзив на позовну заяву не подавав, ухвалу про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні відповідачу надіслано та останьому вручено особисто, повідомлення міститься а матеріалах справи.

Відповідно до ст.247 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 20.04.1991 року між сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який в подальшому був розірваний рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.11.2016р. по справі №442/5965/16-ц.

Як вбачається із копії Витягу про державну реєстрацію прав від 01.07.2006р., будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ( 1/1) ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу р.№5 від 20.02.1992р. ( Виконавчий комітет Урізької сільської ради народних депутатів).

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.02.2022р., земельна ділянка кадастровий номер : :02:002:0048, площею 0,0725га., на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розподілу) від 10.03.2015р. та будинок, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ( 1/1) ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу р.№5 від 20.02.1992р.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року, а оскільки будинок за АДРЕСА_1 був придбаний до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, відтак слід застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, а тому не виникає сумніву, що будинок АДРЕСА_1 , придбаний сторонами по справі у період шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, за положеннями статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Разом з тим, виходячи зі змісту статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що частка позивача ОСОБА_1 , у відповідності до презумпції спільного майна подружжя становить Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 37,3 кв.м та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0735га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0048.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 265, 267-268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 62,9 кв.м, житловою площею 37,3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0725 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:002:0048, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 12.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1368,76 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі :

Позивач : ОСОБА_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 .

Відповідач : ОСОБА_2 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 .

Суддя Гарасимків Л.І.