Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Вангородській О.С., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

12.11.2021 представник позивача, адвокат Глушкова Тетяна Ігорівна, звернулася до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку (зареєстрований судом 18.11.2021), обґрунтовуючи тим, що у 2018 році ОСОБА_1 замовила у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розробку (створення) програмного продукту «Сайт для обміну бізнес послугами». Позивач на виконання умов взяла на себе обов`язок оплатити обумовлену суму для створення зазначеного програмного продукту, а відповідачі - створити його та передати готовий програмний продукт позивачу. На підставі усного договору про створення програмного продукту «Сайт для обміну бізнес послугами» ОСОБА_1 оплатила ОСОБА_2 вартість робіт в сумі 7000 доларів США, що станом на 12.11.2021 за курсом НБУ еквівалентно 182070,00 грн., а також ОСОБА_3 вартість робіт в сумі 4950 доларів США, що станом на 12.11.2021 за курсом НБУ еквівалентно 129 195,00 грн. На підтвердження отримання коштів відповідачі надали позивачу документи, а саме: відомість №1 від 07.08.2018, відомість №2 від 11.09.2018, відомість №3 від 10.10.2018, відомість №4 від 12.11.2018, відомість №5 від 18.12.2018, відомість №б/н від 18.12.2018. Відомості підписані відповідачами, а отже сторони досягли згоди щодо умов договору та добровільно взяли на себе відповідальність за його виконання. Однак, виконавці не виконали роботи по створенню програмного продукту та не повертають кошти на письмову вимогу позивача. Тому, просила, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.12.2021, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти у розмірі 7000,00 доларів США (станом на 12.11.2021 за курсом НБУ еквівалентно 182700,00 грн.), стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача грошові кошти у розмірі 4950 доларів США (станом на 12.11.2021 за курсом НБУ еквівалентно 129 195,00 грн.) та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати у справі.

13.12.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

30.12.2021 відповідач - ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги щодо нього, ним не визнаються у повному обсязі, як необґрунтовані та такі, що не відповідають дійсності. Приблизно 10 липня 2018 року до нього, як до фізичної особи звернулась громадянка ОСОБА_1 з проханням розробити (створити) для її власних потреб програмний продукт «Сайт для обміну бізнес послугами». Він дійсно має спеціальні знання та навички для виконання робіт по створенню та розробці програмних продуктів та сайтів. Обговоривши умови співпраці вони домовились про те, що ним будуть виконані роботи по створенню та розробці сайту в період з 10 липня 2018 року по 20 грудня 2018 року, тобто протягом 6 місяців. За свою роботу він запропонував сплатити йому грошові кошти в сумі 7000 доларів США, шляхом видачі йому готівки частинами, щомісячно, після поетапного прийняття робіт, на що позивач погодилась. Також, під час перемовин про співпрацю, він повідомив позивачу про те, що виконання робіт, які вона замовляє буде неможливе ним одноособово, та для повноцінного виконання робіт йому буде потрібна професійна допомога ОСОБА_3 , який також має спеціальні знання та навички для виконання робіт по створенню та розробці програмних продуктів та сайтів. На залучення до виконання робіт ОСОБА_3 , позивач погодилась, за окрему плату для нього, за тих самих умов, але в сумі 4 950 доларів США. До виконання робіт він та ОСОБА_3 приступили негайно, та вже 07.08.2018 ними були передані позивачу напрацювання, макети та інша технічна документація по частковому створенню програмного продукту, за що позивач виплатила кожному з них винагороду в сумі 1400 доларів США йому та 700 доларів США ОСОБА_3 . Далі роботи по створенню сайту для обміну бізнес послугами тривали поступово, але щомісячно він та ОСОБА_3 звітували перед позивачем за виконані роботи та отримували кошти, згідно відомостей на виплату грошей. За весь період їхньої роботи ним по відомостям №1-5 було отримано коштів на загальну суму 7000 доларів США, а ОСОБА_3 4950 доларів США. 18.12.2018 роботи по розробці та створенню сайту були завершені, всі необхідні дані для його використання позивачу були передані, випробування роботи сайту відбулось та був проведений остаточний розрахунок з ним та ОСОБА_3 . Жодних нарікань або претензій, щодо якості виконаних робіт з боку позивача на їх адресу, а ні письмово, а ні усно не поступало. Навпаки, вони отримали усну подяку та грошові кошти, що безумовно свідчить про те, що зобов`язання перед позивачем були виконанні в повному обсязі, якісно та в строк. З моменту закінчення робіт по розробці та створенню сайту для обміну бізнес послугами минуло майже три роки. За весь цей період позивач жодних претензій по якості робіт не виказувала, претензій чи вимог до нього та ОСОБА_3 не направляла, сайтом користувалась. Вважає, що роботи по розробці та створенню сайту для обміну бізнес послугами були прийняті позивачам поетапно, відповідно до усних домовленостей, доказом прийняття робіт та їх якості - є виплата винагороди без затримок та без умов. Тому, вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на повний розрахунок за виконану та отриману розору та відсутність будь - яких претензій протягом тривалого часу та в момент прийняття робіт. Також, позивачем жодних доказів щодо не виконання ним зобов`язань до суду не надано. Не дивлячись на те що він, ОСОБА_3 та позивач є фізичними особами і їхні відносини не оформлювались письмовим договором, вони все ж мають всі ознаки договірних відносин у формі підряду, тому до них повинні бути застосовані положення ст. 837-864 ЦК України та положення ст. 509-545 ЦК України. Аналізуючи наведені норми цивільного права стає зрозумілим, що будь-які вимоги позивача є необґрунтованими та не підтвердженими документально, а аналіз норм зобов`язального права напряму свідчить про відсутність у їх діях ознак невиконання зобов`язання. Виходячи з наведенного вище вважає, що позов не підлягає до задоволення.

30.12.2021 відповідач - ОСОБА_3 , подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги ним не визнаються ним у повному обсязі, як необґрунтовані та такі, що не відповідають дійсності. 10 липня 2018 року до нього, як до фізичної особи звернувся ОСОБА_2 з проханням надати йому допомогу в розробці (створенні) для власних потреб позивачки програмного продукту - «Сайт для обміну бізнес послугами». Він дійсно має спеціальні знання та навички для виконання робіт по створенню та розробці програмних продуктів та сайтів. Обговоривши умови співпраці з позивачем вони домовились про те, що ним будуть виконані роботи по створенню та розробці сайту в період з 10 липня 2018 року по 20 грудня 2018 року, тобто протягом 6 місяців. За свою роботу він запропонував сплатити грошові кошти в сумі 4 950 доларів США, шляхом видачі готівки частинами, щомісячно, після поетапного прийняття робіт, на що позивач погодилась. На залучення його до виконання робіт позивач погодилась, за окрему плату для нього, за тих самих умов, що і у ОСОБА_2 , але в сумі 4 950 доларів США. До виконання робіт він та ОСОБА_2 приступили негайно та вже 07.08.2018 року ними були передані позивачу напрацювання, макети та інша технічна документація по частковому створенню програмного продукту, за що позивач виплатила кожному з них винагороду, ОСОБА_2 в сумі 1400 доларів США та 700 доларів США йому. Далі роботи по створенню сайту для обміну бізнес послугами тривали поступово, але щомісячно він та ОСОБА_2 звітували перед позивачем за виконані роботи та отримували кошти згідно відомостей на виплату грошей. За весь період їхньої роботи ним по відомостям № 1- 5 та б/н від 18.12.2018 було отримано кошти на загальну суму 4 950 доларів США, а ОСОБА_2 - 7000 доларів США. 18 грудня 2018 року роботи по розробці та створенню сайту були завершені, всі необхідні дані для його використання ОСОБА_1 були їй передані, випробування роботи сайту відбулось та був проведений остаточний розрахунок з ним та ОСОБА_2 , жодних нарікань або претензій, щодо якості виконаних робіт з боку ОСОБА_1 на його адресу, ані письмово, ані усно не поступало. Навпаки вони отримали усну подяку та грошові кошти, що безумовно свідчить про те, що зобов`язання перед позивачем були виконанні в повному обсязі, якісно та в строк. Роботи по розробці та створенню сайту для обміну бізнес послугами були прийняті позивачам поетапно, відповідно до усних домовленостей, доказом прийняття робіт та їх якості - є виплата винагороди без затримок та без умов. Тому, позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на повний розрахунок за виконану роботу та відсутність будь-яких претензій протягом тривалого часу та в момент прийняття робіт. Крім того, жодних доказів невиконання зобов`язань ним та ОСОБА_2 позивачем до суду не надано.

27.01.2022 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

03.02.2022 представник позивача, адвокат Глушкова Тетяна Ігорівна, подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що договір між сторонами укладено в усній формі, при цьому жодна зі сторін не наполягала на письмовій формі договору. При укладанні договору сторони дійшли згоди щодо умов договору. Позивач заздалегідь частинами оплатила обумовлену суму, що підтверджується долученими до позову документами. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 3 ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Закріплене у ст. 837 ЦК України визначення договору підряду дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір. Причому консенсуальність договору підряду означає, що він визнається укладеним у момент одержання особою, що направила оферту, акцепту. Відповідно до ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів установлюються в договорі підряду. Якщо в договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту. У відзиві відповідачі стверджують, що 18 грудня 2018 року роботи по розробці та створення сайту були завершені, всі необхідні дані були передані позивачу. Однак, жодних доказів того, що відповідачі завершили роботу та її передали позивачу, ними до суду не надано. Тому, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 28.06.2022 подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити.

Представник позивача, адвокат Глушкова Тетяна Ігорівна, направила до суду письмове повідомлення, про звільнення зі штату працівників АБ «Зурнаджи та партнери», в зв`язку з чим її повноваження у даній справі припинено.

Представник позивача, адвокат Зубець Максим Петрович, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити та пояснив, що доказами підтверджено укладення між сторонами усного договору на виконання підрядних робіт, відповідачі оплату отримали, але роботу замовнику не передали, тому позивач вважає, що має право на повернення коштів отриманих відповідачами за договором підряду. Договір підряду передбачає оплату робіт по факту їх виконання, але вона оплачувала роботу, не перевіряючи її, зокрема, не перевіряючи факт її виконання, довіряючи відповідачам, разом з тим, акту приймання-передачі робіт між сторонами підписано не було.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а тому, просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду письмові заяви, в яких просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги не визнає в повному обсязі з підстав викладених у відзиві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 22.02.2022 подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що 10 липня 2018 року до нього як до фізичної особи звернувся ОСОБА_2 та повідомив, що громадянка ОСОБА_1 звернулась до нього з проханням розробити (створити) для її власних потреб програмний продукт «Сайт для обміну бізнес послугами». Обговоривши умови співпраці вони домовились про те, що ним будуть виконані роботи по створенню та розробці сайту в період з 10 липня 2018 року по 20 грудня 2018 року, тобто на протязі 6 місяців. За свою роботу він запропонував сплатити грошові кошти в сумі 4 950 доларів США, шляхом видачі йому готівки частинами, щомісячно, після поетапного прийняття робіт, на що позивач погодилась. Роботи по створенню сайту для обміну бізнес послугами тривали поступово, але щомісячно він та ОСОБА_2 звітували перед позивачем за виконані роботи та отримували кошти згідно відомостей на виплату грошей. За весь період роботи ним по відомостям №1-5 було отримано коштів на загальну суму 4 950 доларів США, а ОСОБА_2 - 7000 доларів США. 18.12.2018 роботи по розробці та створенню сайту були завершені, всі необхідні данні для його використання були передані позивачу, випробування роботи сайту відбулось та був проведений остаточний розрахунок. Доказами фактичного виконання та передачі робіт вважає проведення періодичної, поетапної оплати позивачем фактично виконаних частин робіт, остаточний, повний розрахунок з ним в межах обумовленої суми винагороди, відсутність жодних претензій, вимог, скарг на протязі майже трьох років з боку позивача, наявність відомостей про виплату грошей, що свідчать про проведення поетапної часткової оплати, що є, з огляду на вимоги цивільного законодавства, актом приймання-передачі виконаних робіт, тому що загально відомо, та цілком зрозуміло, що гроші по договору підряду оплачуються після прийняття робіт, а умови про передоплату повинні бути оформлені письмово. У зв`язку із усною формою договору, на якій наполягала позивач, додаток до нього, а саме акт приймання-передачі виконаних робіт, що свідчить про їх прийняття, також вчинявся в усній формі, як і сам правочин, що цілком відповідає вимогам законодавства та звичаям ділового обороту. Тому, просив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 щодо стягнення з нього та ОСОБА_2 коштів, відмовити.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а проживає за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 5-7, 9-12, 49, 61-62).

Встановлено, що 10.07.2018 між фізичними особами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено усний договір, про створення програмного продукту «Сайт для обміну бізнес послугами», відповідно до умов якого ОСОБА_1 взяла на себе обов`язок оплатити обумовлену суму для створення зазначеного програмного продукту, а виконавців (відповідачі) розробити та створити сайт, і передати готовий програмний продукт замовнику.

На підставі даного усного договору ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 вартість робіт у загальному розмірі 7000 доларів США та сплатила ОСОБА_3 вартість робіт у загальному розмірі 4950 доларів США, що підтверджується відомістю №1 від 07.08.2018, відомістю №2 від 11.09.2018, відомістю №3 від 10.10.2018, відомістю №4 від 12.11.2018, відомістю №5 від 18.12.2018, відомістю №б/н від 18.12.2018 (а.с. 14-19).

Крім того, зазначені обставини визнаються сторонами та відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування.

Також, встановлено, що лише 11.11.2021 представник позивача, адвокат Зурнаджи Євген Євгенович, звертався до відповідачів з письмовою вимогою про повернення коштів позивачу, шляхом направлення засобами поштового зв`язку (а.с. 20-25), однак, останні кошти не повернули.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у п.п.(п. 6.56. - 6.58 постанови від 15.06.2021 р. у справі № 904/5726/19 у процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд, в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovitcuria.

Так, за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до положень ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони відповідно до ст. 6 цього Кодексу є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Так, у даній справі письмового договору з приводу вказаних робіт в якому б передбачалися права та обов`язки сторін, їх відповідальність, строки виконання робіт між сторонами не укладалося.

Однак, з урахуванням вищевикладеного, враховуючи пояснення сторін та визнання ними обставин щодо укладення між ними усного договору, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір, що містить елементи договору підряду, відповідно до якого відповідачі (виконавці) зобов`язалися виконати роботу, щодо створення та розробки сайту на замовлення позивача, а позивач (замовник) зобов`язалася оплатити виконану роботу за обумовлену суму для створення зазначеного програмного продукту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно із ст. 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Відповідно до ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить, що істотними умовами договору підряду є погодження сторонами предмету договору (об`єкту, який передається замовнику, як результат роботи), розмір плати та строки виконання роботи.

Також, слід зазначити, що у Цивільному кодексі України не закріплено спеціальних вимог щодо форми договору підряду, що означає можливість його укладення в усній або письмовій формі відповідно до загальних положень про форму правочину (статті 205-210 ЦК України).

Отже, судом встановлено, що 10 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була досягнута домовленість щодо розробки (створення) для власних потреб позивача програмного продукту «Сайту для обміну бізнес послугами» в період з 10 липня 2018 року по 18 грудня 2018 року за плату в розмірі 7000 доларів СЩА. Також, сторони домовились щодо залучення до виконання робіт ОСОБА_3 , за окрему плату для нього, за тих самих умов, але в сумі 4 950 доларів США.

Також, з матеріалів справи вбачається до виконання робіт відповідачі приступили відразу та вже 07.08.2018 позивач виплатила кожному з них винагороду за липень 2018 року: ОСОБА_2 у сумі 1400 доларів США та ОСОБА_3 у сумі 700 доларів США, що підтверджується копією відомості №1 від 07.08.2018 (а.с. 14).

З відомості №2 від 11.09.2018 (а.с. 15), вбачається, що позивач виплатила винагороду за серпень 2018 року: ОСОБА_2 у сумі 1400 доларів США та ОСОБА_3 у сумі 1000 доларів США.

З відомості №3 від 10.10.2018 (а.с. 16) вбачається, що позивач виплатила винагороду за вересень 2018 року: ОСОБА_2 у сумі 1400 доларів США та ОСОБА_3 у сумі 1000 доларів США.

З відомості №4 від 12.11.2018 (а.с. 17) вбачається, що позивач виплатила винагороду за жовтень 2018 року: ОСОБА_2 у сумі 1400 доларів США та ОСОБА_3 у сумі 1000 доларів США.

З відомості №5 від 18.12.2018 (а.с. 18) вбачається, що позивач виплатила винагороду за листопад 2018 року: ОСОБА_2 у сумі 1400 доларів США та ОСОБА_3 у сумі 1000 доларів США.

З відомості №б/н від 18.12.2018 (а.с. 19) вбачається, що позивач виплатила винагороду за грудень 2018 ОСОБА_4 у сумі 250 доларів США.

Отже, за весь період роботи з 10 липня 2018 року по 18 грудня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 було отримано 7000 доларів США винагороди та відповідачем ОСОБА_3 - 4950 доларів США. 18 грудня 2018 року роботи по розробці та створенню сайту були завершені, адже позивачем був проведений остаточний розрахунок з відповідачами за виконану роботу.

Відповідно до статтей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

За приписами ст. 852 ЦК України якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Положення ст. 853 ЦК України зобов`язують замовника прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її, і в разі виявлених допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків, негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки). Якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов`язаний негайно повідомити про це підрядника.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦПК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно із п.п. 1, 2, 5, 6 ст. 4 Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Відповідачі заперечуючи позовні вимоги зазначають, що фактично виконали умови усного договору та передали роботу позивачу, яка жодних претензій по якості робіт не виказувала, претензій чи вимог до них не направляла, сайтом користувалась. Крім того, жодних доказів щодо невиконання зобов`язань позивачем до суду не надано.

Так, суд погоджується з даним твердженням відповідачів, оскільки позивач проводила періодичну, поетапну оплату протягом 5 місяців за фактично виконану частину робіт, 18.12.2018 здійснила остаточний, повний розрахунок з відповідачами в межах обумовленої суми винагороди та з її боку не було жодних претензій, вимог, скарг до листопада 2021 року, коли остання направила відповідачам вимогу про повернення коштів.

Крім того, в судовому засіданні було здійснено огляд сайту «redli.devsplash.net», створений відповідачами з панеллю управління, згідно якої замовник сама могла вносити зміни, який є робочим, дієвим та був переданий позивачу на виконання умов договору, що також підтверджується матеріалами справи (а.с. 153-159).

Також, встановлено, що для того, щоб позивач могла користуватися даним сайтом, їй необхідно було вчинити дії із провайдером, на даному сайті є всі елементи, шаблони, із можливістю заміни блоків позивачем ОСОБА_1 , інтерфейс сайту створений для компаній з можливістю роботи з іншими компаніями, а тому твердження позивача про порушення відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 умов усного договору підряду, невиконання ними робіт в обумовленому обсязі належними, допустимими і достатніми доказами не підтверджені, є недоведеними і необґрунтованими.

Отже, позивач не довела в судовому порядку факт порушення відповідачами зобов`язання за усним договором, що є її процесуальним обов`язком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 19.11.2018 у справі №372/4949/15-ц.

Крім того, за ч.1 ст.15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч.2 ст.16 ЦК України - суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст. 10 ЦПК України.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16.

Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45).

В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.

Правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 20.03.2019 №750/8986/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 27.05.2020 у справі № 2-879/13, від 07.04.2021 №280/1380/17).

Отже, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 не довела належними і допустимими доказами порушення її прав, свобод та інтересів, зокрема, невиконанням відповідачами усного договору щодо створення програмного продукту «Сайт для обміну бізнес послугами».

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись Законом України «Про захист прав споживачів»,ст. 11, 15, 16, 202, 205, 206, 208, 218, 526, 526, 530, 626-629, 638, 639, 640, 837, 839, 843, 846, 852, 853 ЦК України, ст. 4, 12, 76 81, 141, 258, 259, 264 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), про стягнення коштів, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.07.2022.

СуддяО. В. Бондаренко