ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2022 року м. Чернівці

справа № 725/1108/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

cекретар Петранюк Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна про визнання договору іпотеки недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2021 року, (головуючий у І-й інстанції Смотрицький В.Г.),-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Н. В., про визнання договору іпотеки недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами №011/0001/24853 від 29.11.2005 року та №011/0001/2484 від 29.11.2005 року, 30.11.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк», та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №011/0001/15859, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №16294.

Відповідно до п.1.2. договору іпотеки, ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , житловою площею 154,20 кв.м., який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2005 року, зареєстрованого в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 22.11.2005 року.

Позивачка з відповідачем ОСОБА_2 перебувають в шлюбі з 08.09.1979 року.

_____________________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/82/22

Зазначений житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами побудований за спільні кошти подружжя, під час спільного подружнього життя.

Вона, як дружина, не надавала згоди при посвідченні договору іпотеки, а про існування спірного договору дізналася у зв`язку із залученням її в якості третьої особи у справі №727/9973/19.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд поновити строк для звернення до суду з даним позовом та визнати недійсним договір іпотеки №011/0001/15859, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за №152, посвідчений 30.11.2005 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2021 року.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції не надано оцінку відсутності в договорі іпотеки положення, що підтверджує факт укладення цього договору за згодою подружжя та в інтересах сім`ї.

Посилається на те, що в судовому засіданні було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи заяви, яка нібито посвідчує її згоду на укладення договору іпотеки, однак судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, цим самим позбавлено позивачку довести відсутність її згоди на укладення договору.

Зазначає, що все майно набуте за час шлюбу подружжя являється спільною власністю подружжя, тому якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції відповідає в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог.

З таким висновком колегія суддів погоджується, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.11.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №011/0001/24853, згідно з яким ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 110000 доларів США (т.1 а.с.44-45).

29.11.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк», та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір №011/0001/24842, згідно з яким ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 110 000 доларів США (т.1 а.с.46-47).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами №011/0001/24853 та №011/0001/24842 від 29.11.2005 року, 30.11.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк», та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №011/0001/15859 (т.1 а.с.48-50).

Відповідно до п.6 договору іпотеки, у забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано житловий будинок літ.А, цегла, загальною площею 375,50 кв.м., в тому числі житловою площею 154,20 кв.м., альтанка літ.Б, дерево, колодязь літ.І бетонні кільця, огорожа 1, 2, 3 металеві листи. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 17.11.2005 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, на підставі рішення №856/19 від 08.11.2005 року, зареєстрованого в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 22.11.2005 року в реєстрову книгу №137, стор. №184 за реєстровим №14913, порядковий номер об`єкта нерухомого майна 12827209 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9019935, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 22.11.2005 року.

30.11.2005 року позивач ОСОБА_1 надала заяву, в якій зазначила що не заперечує проти укладенням її чоловіком ОСОБА_2 договору іпотеки житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по АДРЕСА_1 на умовах ним визначених. Крім того, в даній заяві позивачка ствердила, що договір укладається її чоловіком в інтересах сім`ї, на умовах, які вони вважають вигідними, і укладення цього договору відповідає їхньому вільному волевиявленню. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. та зареєстрована в реєстрі за №16290. В заяві міститься підпис та прізвище позивачки, а також рукописний текст: «Заява мною прочитана відповідає моїй волі» (т.1 а.с.218).

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 08.09.1979 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т.1 а.с.10).

Судом першої інстанції також встановлено, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, побудоване подружжям у період шлюбу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, 30.11.2005 року ОСОБА_1 підписала заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. та зареєстрована в реєстрі за №16290, відповідно до якої вона не заперечує проти укладенням її чоловіком ОСОБА_2 договору іпотеки житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами по АДРЕСА_1 на умовах ним визначених.

На спростування доводів апеляційної скарги про відсутність у спірному договорі іпотеки положення, яким би підтвердився факт укладення цього договору за згодою подружжя та в інтересах сім`ї, то колегія суддів зазначає, що таких вимог договір іпотеки і не повинен містити, така згода оформлюється окремою нотаріально завіреною заявою другого з подружжя, яка міститься матеріалах справи.

Крім того, в даній заяві позивачка ствердила, що договір укладається її чоловіком в інтересах сім`ї, на умовах, які вони вважають вигідними, і укладення цього договору відповідає їхньому вільному волевиявленню. У заяві міститься підпис та прізвище позивачки, а також рукописний текст: «Заява мною прочитана, відповідає моїй волі» (т.1 а.с.218).

Отже установивши, що позивачка при укладенні оспорюваного договору надала свою згоду на передачу майна, яке є спільною сумісною власності подружжя в іпотеку, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи.

З огляду на це апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до пункту 2 частини другої статті 141ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 березня 2022 року

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак