Справа № 454/360/22 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1249/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Савчук Г.В.,

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання

Позовні вимоги мотивувала тим, у сторін є спільна дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчається на першому курсі денної форми навчання Львівського торговельно-економічного університету за спеціальністю «Туризм» ОПП «Організація управління туризмом та індустрією гостинності».

Відповідач матеріальної допомоги на утримання дочки не надає. Вона самостійно не має змоги забезпечити дочку усім необхідним.

З урахуванням вищенаведеного просила суд стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з навчанням в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно (з подальшою індексацією), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і до закінчення навчання.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 квітня 2022 року Позовні вимоги задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на повнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу щомісячно, починаючи з 09.02.2022 року і до закінчення нею навчання, але не пізніше досягнення нею двадцяти трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 992 (дев`ятсот дев`яносто два) грн. 40коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що долучений позивачкою витяг з договору не може вважатись доказом в розумінні ст..ст.77,79 ЦПК України, оскільки в ньому відсутні реквізити сторін, підписи та з зазначеного документу не можна зробити висновок, що він стосується оплати навчання ОСОБА_4 .

Вказує, що аналогічно з порушеннями подачі доказів було долучено позивачкою квитанцію з призначенням платежу ( за гуртожиток), оскільки жодного доказу про те, що був укладений договір з дирекцією гуртожитку про надання житла ОСОБА_4 на час навчання позивачкою не додано.

Також зазначає, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не було надано належної правової оцінки долучених ним доказів про те, що він фінансово не спроможний матеріально підтримувати ОСОБА_4 на час навчання.

Зокрема вказує, що суд не врахував, що він проживає з матір`ю, яка недавно перенесла оперативне втручання та сином, який проходить систематичне лікування приводу арахноідальної кисти кисти правої скроневої частки головного мозку та частих епілепсій, яке потребує значних коштів.

Звертає увагу суду, що кошти які він заробляє, в основному витрачає на лікування сина, при цьому коштів часто не вистачає і йому доводиться позичати у друзів та знайомих.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 28 липня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 05 серпня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

З довідки №782 від 16 вересня 2021 року, встановлено, що ОСОБА_4 навчається на 1 курсі денної форми Львівського торговельно-економічного університету за спеціальністю «Туризм» ОПП «Організація управління туризмом та індустрією гостинності». Закінчує навчання в червні 2025 року.

З копії договору встановлено, що ОСОБА_4 навчається на першому курсі платної форми навчання та сплачує за перший курс 18 500грн., другий курс - 20 350грн., третій курс 22 350,грн., четвертий курс 24590грн.

Також, з квитанцій встановлено, що ОСОБА_2 сплатила Львівському торговельно-економічному університеті, на підставі договору від 28 липня 2021 року за навчання дочки в розмірі 4000 грн. 28 липня 2021 року та 5 275 грн. 19 серпня 2021 року.

Крім цього, 30 серпня 2021 року позивачка сплатила 4500грн. за проживання дочки в гуртожитку, що стверджується копією квитанції.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони є батьками повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З наданих медичних документів та копій квитанцій від 11 серпня 2021 року, 01 квітня 2021 року, 01 вересня 2021 року, встановлено, що ОСОБА_6 хворіє з діагнозом: «симптоматична епілепсія із вторинно-генералізованим тоніко-клонічними нападами». Він постійно проходить обстеження та лікування.

З наданої відповідачем довідки від 23 лютого 2022 року встановлено, що ОСОБА_7 хворіє з діагнозом: « гіпертонічна хвороба 2-го ступеня, стан після перенесеного перелому шийи правого стегна зі зміщенням».

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання та акту про фактичне місце проживання встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають разом з відповідачем ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України).

Більше того, навіть особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Частиною 3 зазначеної вище статті передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

В абз. 2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Таким чином, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання, передбачають обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року по справі №6-1296цс15.

Стаття 200 СК України передбачає, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 200 СК України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Таким чином, СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків, відтак відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

Обставини, за яких тягар утримання повнолітніх дітей у зв`язку з їх навчанням лежить виключно на одному із батьків, є порушенням закону.

Пред`явлення позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримання дітей (повнолітньої дочки), що власне жодним із них не спростовано матеріалами справи.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, роз`яснення надані у постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», беззаперечно встановлені обставини щодо навчання повнолітньої дочки сторін ОСОБА_4 та наявністю у сторін повнолітнього сина ОСОБА_5 , який хворіє симптоматичною епілепсією із вторинно-генералізованим тоніко-клонічними нападами та проживає разом з відповідачем суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з останнього аліментів на утримання його повнолітнього дочки, яка продовжує навчання.

Суд першої інстанції правильно відхилив доводи відповідача, про те що позивач може сама забезпечити їх спільну дочку, тому, оскільки він самостійно забезпечує їх спільного повнолітнього сина, який хворіє епілепсією та не бере з позивачки на це жодних коштів.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із безумовного права дитини на належне утримання, виховання, рівень життя та розвиток, від своїх батьків.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Будь які докази про те, що у зв`язку з навчанням дочка сторін потребував конкретних матеріальних витрат на їжу, одяг, придбання підручників та інших матеріалів для навчання, забезпечення певного рівня дозвілля та культурного розвитку, розмір яких (витрат) попри відповідні доводи, позивач не надала.

Разом з цим, суд виходив з того, що навчання ОСОБА_4 на стаціонарній формі виключає можливість власного працевлаштування, тому потреба останньої у матеріальній допомозі батьків є очевидною та встановленою.

Крім цього, за наявності доказів щодо навчання на контрактній формі, очевидним є висновок про відсутність у ОСОБА_4 особистих коштів у вигляді стипендії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що долучені відповідачем до відзиву довідка про зареєстроване місце проживання та медична довідка жодним чином не стверджують, що ОСОБА_1 утримує матір, яка є пенсіонеркою та щомісячно отримує пенсію, а також повнолітнього сина, який хворіє епілепсією та не виключає можливість стягнення з нього аліментів на дочку, яка продовжує навчання, оскільки відповідач не надав доказів, що син повністю перебуває на його утриманні і не здатен сам себе забезпечити, зазначене не може бути перешкодою у реалізації права дитини на допомогу батька, яка визначена законом.

Крім цього, суд врахував рівність дітей на допомогу батька та недопущення факту обділення батьківською підтримкою порівняно з іншою дитиною.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Частинами 2, 3 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» передбачено, що прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

Категорія «мінімальний гарантований розмір аліментів», передбачена главою 15 СК України і відноситься до аліментів на утримання дитини. Така величина встановлена законодавцем, виходячи з наявності у батьків безумовного обов`язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Після досягнення повноліття відсутній безумовний обов`язок батьків утримувати сина, дочку, які повинні доводити наявність обставин необхідності матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, обґрунтовувати необхідну суму матеріальної допомоги. При розрахунках може бути встановлено, що їх розмір є меншим 50% прожиткового мінімуму.

Таким чином, поширення категорії «мінімальний гарантований розмір аліментів» на стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, дочку, є безпідставним.

Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, СК України передбачено мінімальний гарантований розмір аліментів тільки для дітей відповідного віку і непередбачено мінімального гарантованого розміру аліментів для інших соціальних і демографічних груп, які мають право на одержання аліментів.

Відповідно до ч.1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Законом встановлені прожиткові мінімуми для дітей віком до 6 років, від 6 років до 18 років та на працездатних осіб. Прожитковий мінімум на повнолітніх дочку, сина законом не передбачено, а відтак розрахувати розмір такої величини неможливо.

Враховуючи, що ОСОБА_4 є повнолітньою працездатною особою, яка продовжує навчання і має право на одержання аліментів до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трирічного віку законодавством України, чинним на момент подання позовної заяви, не передбачено встановлення для неї мінімального гарантованого розміру аліментів, відтак суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Таким чином, суд враховуючи надані сторонами докази та вибір позивача, дійшов обґрунтованого висновку, що з ОСОБА_1 слід стягувати в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу щомісячно і до закінчення нею навчання, але не пізніше досягнення двадцяти трьох років.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.