Провадження №2/523/2193/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Скороход К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу №523/12140/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за порушення мирової угоди,

ВСТАНОВИВ:

06.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за порушення мирової угоди, якою просить: стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти на його користь за невиконання умов мирової угоди у розмірі 177 000,00 грн., відповідно до п. 11 ухвали Суворовського районного суду м. Одеси про затвердження мирової угоди №523/4338/19 від 22.10.2020 року.

Позов мотивований тим, що додатковим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2020 року, по цивільній справі № 522/283/20, було задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Гречка Ігоря Олеговича, про компенсацію витрат пов`язаних з розглядом справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петровський Володимир Миронович, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзарь Олександр Юрійович про визнання заяв про згоду на укладення договорів дарування та визнання договорів дарування недійсними. Зазначеним додатковим рішенням з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень. Не погоджуючись із вказаним додатковим рішенням, представником ОСОБА_1 - адвокатом Садаклієвим І.І. подано апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилався на незаконність та безпідставність додаткового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2020 року, по причині того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 жовтня 2020 року у справі № 523/4338/19, уклали мирову угоду та вона затверджена ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси. Згідно пункту 5 зазначеної вище мирової угоди та Ухвали Суворовського районного суду м. Одеси - сторони підтверджують, що все майно, придбане ними під час шлюбу, поділено і вони не мають один до одного будь-яких претензій та вимог, у тому числі і щодо майна, відчуженого сторонами до розірвання шлюбу. Будь-які вимоги щодо компенсації вартості такого майна вважаються вирішеними цією угодою та відповідно повністю компенсованими. Окрім цього згідно пункту 8 - кожна із сторін залишає за собою всі судові витрати, фактично здійснені нею та не вимагає їх відшкодування одна від одної. Пунктом 11 мирової угоди та ухвали про затвердження мирової угоди, передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за умовами цієї угоди або вчинення будь-яких інших дій направлених на створення неможливості її виконання, відповідна Сторона несе відповідальність перед іншою Стороною за прострочення зобов`язання в розмірі 1000 гривень за кожний день такої прострочки. Одеський апеляційний суд визнав доводи ОСОБА_1 обґрунтованими, та постановою № 522/283/20 від 22.04.2021 року скасував додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси. Позивач вважає, що подача заяви про додаткове рішення (про компенсацію витрат пов`язаних з розглядом справ) після набрання законної сили ухвалою Суворовського суду про затвердження мирової угоди, в якій зазначена відмова від всіх судові витрати, фактично здійснених сторонами, вважається стороною позивача порушенням умов мирової угоди.

Враховуючи вищезазначене позивач вважає, що відповідач порушила умови п. п. 5, 11 затвердженої ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси мирової угоди, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла прострочка, яка вважається початою з 27.10.2020 року, тобто з дня затвердження мирової угоди Суворовським районним судом м. Одеси, та закінченою з дня набрання чинності постанови Одеського апеляційного суду № 523/4338/19 від 22.04.2021 року про відмову ОСОБА_2 компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн (загальна кількість 177 днів).

Ухвалою судді Далеко К.О. від 18.05.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Садаклієв І.І. не з`явилися, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Гречко І.О. не з`явилися. Подали до суду відзив на позовну заяву, яким не визнали заявлені позовні вимоги, та заяву з проханням слухати справу за їх відсутності. Відзив на позовну заяву обґрунтований наступним: в рамках справи № 522/283/20, що розглядалась у Приморському районному суді м. Одеси про визнання заяв про згоду на укладення договорів дарування та визнання договорів дарування недійсними, стороною ОСОБА_2 була подана заява про компенсацію судових витрат із ОСОБА_1 . По даній справі було прийнято додаткове рішення від 04 грудня 2020 року. Зазначене додаткове рішення було скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 22.04.2022 року. У справі № 523/4338/19, що перебувала на розгляді в Суворовському районному суді м. Одеси, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписали мирову угоду, та 22.10.2022 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси остання затверджена та набула законної сили. Отже, вказані справи не пов`язані між собою. Тому, умови мирової угоди, затвердженої ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси, не можуть бути розповсюджені на інші судові справи, в тому числі і на справу Приморського районного суду м. Одеси, справа № 522/283/20, про визнання заяв про згоду на укладення договорів дарування та визнання договорів дарування недійсними. Дії сторони ОСОБА_2 щодо подання заяви про компенсацію судових витрат по справі 522/283/20 про визнання договорів недійсними, не створили для жодної із сторін порушень умов мирової угоди у справі № 523/4338/19 та не створили будь-яких перешкод щодо можливості виконання зобов`язань за умовами мирової угоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що від представника позивача та відповідача, представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, відповідача та їх представників, на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за порушення мирової угоди не підлягає задоволенню, за таких підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала на розгляд цивільна справа № 523/4338/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою від 22 жовтня 2020 року по справі № 523/4338/19 затверджено мирову угоду.

Пунктом 8 Ухвали про затвердження мирової угоди зазначено, що кожна із Сторін залишає за собою всі судові витрати, фактично здійснені нею, та не вимагає їх відшкодування одна від одної.

Пунктом 11 Ухвали про затвердження мирової угоди передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за умовами цієї угоди, або вчинення будь-яких інших дій, направлених на створення неможливості її виконання, відповідна Сторона несе відповідальність перед іншою Стороною за прострочення зобов`язання в розмірі 1000 гривень, за кожний день такої прострочки.

Судом також встановлено, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала на розгляді цивільна справа № 522/283/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петровський Володимир Миронович, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзарь Олександр Юрійович про визнання заяв про згоду на укладення договорів дарування та визнання договорів дарування недійсними.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2020 року вищезазначену позовну заяву залишено без розгляду.

04 грудня 2020 року за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Гречко І.О., Приморським районним судом м. Одеси в рамках справи №522/283/20, ухвалено додаткове рішення, яким вирішено питання щодо стягнення з позивача ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22.04.2021 року додаткове рішення Приморського районного суду від 04.12.2020 року скасовано. Постанова набрала законної сили.

Згідно приписів п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина перша та друга статті 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Зі змісту позову по даній справі вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги про стягнення компенсації порушенням відповідачем пунктів 8, 11 мирової угоди, затвердженої Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року, у справі № 523/4338/19, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. А саме тим, що відповідачем було подано заву до Приморського районного суду м. Одеси про стягнення витрат на правову допомогу, що було заборонено п.8, 11 мирової угоди.

За наслідком здійсненої судом оцінки умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року по справі № 523/4338/19, суд зазначає, що пункт 8 умови Мирової угоди регулює питання судових витрат, фактично понесених сторонами саме по справі № 523/4338/19.

Відповідно, у п.11 Мирової угоди, затвердженої ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року по справі № 523/4338/19, встановлена відповідальність за прострочення тих зобов`язань, які встановлені саме умовами даної мирової угоди.

В свою чергу, заява ОСОБА_2 про стягнення витрат з ОСОБА_1 на правову допомогу, подавалась в рамках зовсім іншої справи № 522/283/20, яка розглядалась Приморським районним судом м. Одеси.

Таким чином, суд дійшов висновків про те, що дії сторони ОСОБА_2 щодо подання заяви про компенсацію судових витрат по справі № 522/283/20 про визнання договорів недійсними, не створили для жодної із сторін порушень умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року по справі № 523/4338/19, та не створили будь-яких перешкод щодо можливості виконання зобов`язань за умовами мирової угоди. Жодної прострочки, на яку посилається позивач, не відбулось, оскільки порушення умов мирової угоди зі сторони відповідача, шляхом подачі заяви про стягнення витрат на правову допомогу в рамках справи № 522/283/20, судом не встановлено.

Іншого позивачем суду не доведено.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Одночасно, суд звертає увагу на мотивувальну частину постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021 року по справі №522/283/20, якою скасоване додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2020 року по цивільній справі № 522/283/20 саме з підстав того, що відповідач не довів, що позовна заява була залишена без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача. Скасування додаткового рішення суду першої інстанції про стягнення додаткових витрат на правову допомогу, не обґрунтовано апеляційним судом забороною стягнення судових витрат, за п. 8 мирової угоди, про що у позові по даній справі зазначає позивач.

З огляду на викладене, суд дійшов висновків про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації. Таким чином, суд вважає що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за порушення мирової угоди не підлягає задоволенню.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13,49,81,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за порушення умов мирової угоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 28.07.2022 року.

Суддя: К.О. Далеко