ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1705/22 Справа № 195/1505/21 Головуючий у першій інстанції: Омеко М. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Сахарову Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до офісу Генерального прокурора, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином позивача, який проходив військову службу у складі 25-ї повітряно-десантної бригади Збройних Сил України Повітряних Сил ЗСУ. Він був направлений до зони проведення антитерористичної операції для виконання своїх службових обов`язків та загинув внаслідок падіння літака, що сталося через неналежне виконання командуванням ЗСУ своїх посадових обов`язків, нехтування якими призвело до трагедії - загибелі людей у загальній кількості 49 осіб. 17 червня 2014 року було розпочато кримінальне провадження Генеральною прокуратурою України за фактом службової недбалості, що призвела до загибелі 49 військовослужбовців та знищення військової техніки і майна внаслідок аварії літака Іл-76 №76777, яке мало місце 14 червня 2014 року. 18 листопада 2014 року Генеральною Прокуратурою України було повідомлено начальнику штабу першому заступнику керівника АТО генерал майору ОСОБА_4 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, а саме недбалому ставленні військової службової особи до служби, що спричинило тяжкі наслідки, вчинене в бойовій обстановці. 27 березня 2017 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області ОСОБА_4 було визнано винним у скоєні злочину за ч.3 ст. 425 КК України та засуджено до 7 років позбавлення волі. 11 грудня 2020 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2017 року залишено без змін. 21 травня 2021 року Верховним Судом винесено постанову, якою вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2017 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11.12.2021 року скасовано, кримінальне провадження закрито, у зв`язку з відсутністю складу злочину у діянні ОСОБА_4 . Проте позивач вважає, що позицією Верховного Суду було спаплюжено не тільки очікування родичів жертв встановлення часткової справедливості, але й Закон, Конституцію та усі демократичні засади суспільства у цілому. Адже відповідно до ч.3 ст. 42 КК України ризик не визнається виправданим, якщо він завідомо створював загрозу для життя інших людей або загрозу екологічної катастрофи чи інших надзвичайних подій. Адже направлення військового транспортного літака з громадянами України на борту у місце, де його буде достовірно знищено разом з людьми, є нічим іншим окрім як створення реальної та неминучої загрози загибелі людей. Позивач в своїй позовній заяві вказує на те, що смерть 49 людей знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з бездумними діями посадових осіб армії, зокрема ОСОБА_4 . При цьому кожен з людей, хто втратив рідного під час падіння літака, розуміє що той час мало місце саме збройне протистояння між Україною та Росією і кожен військовий в зоні АТО постійно знаходився під ризиком поранення або загибелі. Проте втрата рідного, що віддав своє життя за рідну країну це одне, а безглузда втрата рідної людини через те, що керівництву армії не спало на думку здійснити зачистку терористів або скасувати політ взагалі, це зовсім інше. Позивач зазначає, що після падіння літака та пережитого горя у неї була одна надія - на справедливість. Вона мала усі підстави сподіватися на гідне покарання усіх відповідальних за смерть рідної людини. Адже, нехтуючи своїми обов`язками та принципом збереження життя, ОСОБА_4 та інші керівники допустили нічим не виправдану загибель людей. З 2014 року по 2021 рік позивач перебувала у постійній напрузі, чекала від держави покарання винних осіб. Після висновків Верховного Суду України життя позивача практично зруйновано, адже вона дійсно жила надією на притягнення винних до відповідальності. Адже судом касаційної інстанції було встановлено факт неефективності досудового та судового розслідування, що було засновано на безвідповідальності ставленні до вчинення злочину та постраждалих осіб, зокрема позивача. Тому позивачка вважає, що саме ці обставини призвели до спричинення моральної шкоди. Неналежне досудове розслідуванні Генеральною прокуратурою України та неналежний розгляд кримінальної справи судами першої та другої інстанції підірвали її довіру до держави, вона втратила упевненість у завтрашнім дні. А пережитий шок від того, що орган досудового слідства просто злив справу про загибель 49 людей викликав глибоку депресію в неї, втрату інтересу до життя. Від душевних хвилювань і переживань вона втратила здатність займатися будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватися з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з яким раніше почувала себе комфортно і впевнено. Через пережите вона не може почувати себе у безпеці, а відчуття безкарності і безвідповідальності правоохоронних органів придає ще більшого дискомфорту. На підставі чого вона і звернулась до суду з вказаними позовними вимогами, оскільки неякісне розслідування органом досудового слідства, свідоме допущення посадовими особами Міністерства оборони України загибелі рідної людини беззаперечно спричинили моральну шкоду їй, яку вона оцінює у 500000,00 грн. Тому позивач просила стягнути на її користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу відшкодування моральної шкоди у сумі 500000,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду від 12.07.2022 року прийнято відмову позивача від позову до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди; у вказаній частині оскаржуване рішення місцевого суду визнано нечинним, провадження у справі закрито.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Безбородівською сільською радою Драбівського району Черкаської області 29.07.1972 року, актовий запис №31 (а.с. 116 т.1).

Згідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого відділом ДРАЦС реєстраційної служби Томаківського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 21.07.2014 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 115 т.1).

Також встановлено, що слідчим відділом Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України 17.06.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості щодо катастрофи 14.06.2014 поблизу аеродрому м. Луганськ військово-транспортного літака Іл-76МД та загибелі 49 військовослужбовців Збройних Сил України і знищення військового майна (а.с. 117 т.1).

За результатами розслідування 18.11.2014 повідомлено про підозру першому заступнику начальника Головного оперативного управління Генерального штабу Збройних Сил України генерал-майору ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, а саме в тому, що він будучи начальником штабу першим заступником керівника АТО на території Донецької та Луганської областей, перебуваючи в бойовій обстановці, недбало поставився до виконання службових обов`язків, що призвело до незабезпечення належної ізоляції аеродрому м. Луганськ для прийняття літаків транспортної авіації і їх захисту від ураження наземними вогневими засобами противника, не припинення діяльність незаконних збройних груп (формувань) біля аеродрому м. Луганськ, що призвело до вчинення вказаного терористичного акту (за наявності реальної можливості, не вжито жодних заходів для запобігання вчиненню терористичного акту), загибелі 49 військовослужбовців Збройних Сил України, повного знищення літака Іл-76МД та іншого військового майна, яке знаходилося його борту, чим державі Україна завдано збитків на загальну суму 28 737 081 грн., тобто спричинило тяжкі наслідки.

Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області 27.03.2017 року у справі №185/12161/15-к ухвалено обвинувальний вирок щодо ОСОБА_4 , якого визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі. Та стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн. (а.с. 6-38 т.1).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11.12.2020 стороні захисту та Міністерству оборони України відмовлено у задоволенні їх апеляційних скарг, вирок Павлоградського міськрайонного суду залишено без змін (а.с. 39-100 т.1).

Постановою Верхового Суду від 21.05.2021 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та захисника Турика М.П. в інтересах засудженого ОСОБА_4 задоволено. Касаційну скаргу представника цивільного відповідача Міністерства оборони України Ященка В.В. задоволено частково. Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року щодо ОСОБА_4 скасовано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284, ст. 440 КПК України і закрито кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Цивільні позови, заявлені у кримінальному провадженні, залишено без розгляду (а.с. 101-112 т.1). Рішення є остаточним і оскарженню не підлягає.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що на підставі встановлених судами фактичних обставин справи, їхній висновок про те, що ОСОБА_4 мав можливість запобігти терористичному акту, в результаті якого був збитий літак ІЛ-76-МД та загинуло 49 військовослужбовців Збройних Сил України, є неправильним.

Разом із тим, згідно висновків Верховного Суду, дії ОСОБА_4 відповідно до ст. 42 КК України не є кримінальним правопорушенням, оскільки вони були вчинені в умовах виправданого ризику для досягнення значної суспільно корисної мети.

За положеннями ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

За змістом частини 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Аналогічні положення містяться у ст. 20 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Верховний Суд звернув увагу, що, хоча цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якої пред`явлено позов (постанова від 10.06.2019 у справі №591/5118/14-ц).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2020 у справі №761/20966/17 та від 17.06.2020 у справі №757/34188/17-ц.

Верховним Судом у постанові від 22.12.2020 року у справі №686/24223/17 зазначено, зокрема, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно змісту позовної заяви, заподіяння моральної шкоди позивач обґрунтовує, зокрема, неналежним досудовим розслідуванням кримінального провадження, у тому числі бездіяльністю органу досудового розслідування щодо непритягнення всіх винних службових осіб до кримінальної відповідальності.

При цьому позивач у позовній заяві не вказала, про яких саме службових осіб йдеться, яких «належних» слідчих дій не проведено та чим підтверджується вказана теза, а відтак зазначене твердження є необґрунтованим.

Безпідставним є також твердження представника позивача, що «судом касаційної інстанції було встановлено факт неефективності досудового розслідування та судового розгляду, що було засновано на безвідповідальному ставленні до вчинення злочину та постраждалих осіб». У постанові Верховного Суду від 21.05.2021 року №185/12161/15-к подібні висновки відсутні.

Твердження про неналежне досудове розслідування Генеральною прокуратурою України та неналежний розгляд кримінальної справи судами першої та другої інстанції також є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на будь-яких доказах.

Обставини неналежного досудового розслідування, конкретні незаконні рішення, певні дії чи бездіяльність слідчого/прокурора у позовній заяві не зазначені. Позов, його обгрунтування у суді першої інстанції, у належний процесуальний спосіб, конкретизовані, уточнені не були, що підтверджується письмовими матеріалами даної цивільної справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.1998 у справі «Кайя проти Туреччини», на яке посилаються заявники, зазначено, що обов`язок проведення розслідування не є обов`язком досягнення результату, це обов`язок вжити заходів.

У рішенні Верховного Суду від 21.05.2021 року №185/12161/15-к не йдеться про допущену органом досудового розслідування неправомірну бездіяльність або ж вчинення незаконних дій.

Посилання позивача на позицію Верховного Суду у справі №585/724/19 є недоречним, оскільки обставини справ є кардинально різними; у вказаній справі наявні численні докази, які підтверджують бездіяльність органу досудового розслідування (листи прокурорів, листи начальників структурних підрозділів ГУ МВС України в АР Крим, акти прокурорського реагування та рішення судів).

Позивачем також не представлені докази того, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000517 потерпілими, в тому числі позивачкою, (їх представниками), оскаржувались дії, рішення чи бездіяльність слідчого/прокурора, а також подавались клопотання про проведення процесуальних дій, у задоволенні яких було б відмовлено.

Крім того, у позовній заяві не вказано, якими саме діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями прокурорів Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні №0000517 їй завдано моральної шкоди.

Позивач належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження незаконності (протиправності) дій чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні, спричинення їй моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними не надала, у зв`язку з чим не довела заподіяння їй такої шкоди Офісом Генерального прокурора.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги невстановлення фактів вчинення посадовими особами відповідача Офісу Генерального прокурора протиправних дій/бездіяльності стосовно позивачки; враховуючи непредставлення доказів протиправності дій у кримінальному провадженні №0000517, чи вчинення посадовими особами процесуальних дій, які б обмежували права позивачки, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, адже судом не встановлено вчинення неправомірних дій/бездіяльності відповідачем та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і неправомірними діями/бездіяльністю з боку посадових осіб Офісу Генерального прокурора.

Позивач належних та допустимих доказів незаконності (протиправності) дій чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні, спричинення їй (позивачці) моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними не надала; клопотання про витребування відповідних певних доказів судом апеляційної інстанції не заявила, що підтверджується письмовими матеріалами даної цивільної справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є офіс Генерального прокурора. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Відповідний висновок відповідає правовій позиці Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов правильного висновку, що Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві є неналежним відповідачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову до цього відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому підлягає залишенню без змін.

Колегія наголошує, що позивачка, за наявності підстав, не позбавлена можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до офісу Генерального прокурора, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова