Дата документу 10.08.2022 Справа № 332/81/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/81/21 Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Н.В.
Провадження №22-ц/807/34/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Черкашина Івана Івановича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, який було нею уточнено в лютому 2021 року.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що вона є власником земельних ділянок площею 0, 0144 га кадастровий номер :02:0048 та площею 0,0466 га (кадастровий номер 231010000:02:008:0047), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення вказаних земельних ділянок - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Вказані земельні ділянки та сусідню земельну ділянку огороджено парканом, який було встановлено сусідкою ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

В червні 2020 року сертифікованим інженером землевпорядником ОСОБА_3 здійснено обстеження земельних ділянок, та встановлено, що ОСОБА_1 при встановленні паркану не врахувала межі земельних ділянок, внаслідок чого паркан частково був розміщений на земельній ділянці ОСОБА_2

14 грудня 2020 року ОСОБА_2 направила на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу щодо звільнення земельної ділянки від встановленого паркану, однак вказана вимога залишилася без виконання. Оскільки ОСОБА_1 безпідставно самовільно змістила межі земельної ділянки та ОСОБА_2 не може в повній мірі використовувати належні їй земельні ділянки за призначенням, вимушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняті частини земельних ділянок площею 0,0144 га (кадастровий номер :02:008:0048) та площею 0,0466 га (кадастровий номер 231010000:02:008:0047), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , шляхом перенесення паркану та встановлення його відповідно до зеленої лінії (умовного позначення межі земельної ділянки), яка позначена на збірному кадастровому плані згідно державного акту ЗП 000200 від 13 січня 2004 року та ЗП №000222 від 13 січня 2004 року за власний рахунок ОСОБА_1 .

РішеннямЗаводського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняті частини земельних ділянок площею 0,0144 га (кадастровий номер :02:008:0048) та площею 0,0466 га (кадастровий номер 231010000:02:008:0047), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , шляхом перенесення паркану та встановлення його відповідно до зеленої лінії (умовного позначення межі земельної ділянки), яка позначена на збірному кадастровому плані згідно державного акту ЗП 000200 від 13 січня 2004 року та ЗП №000222 від 13 січня 2004 року за власний рахунок ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Черкашин Іван Іванович, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2021 року та ухалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення не взяв до уваги, що ОСОБА_2 не було надано затверджену належним чином технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), у зв`язку з чим суд не мав підстав вважати межі земельної ділянки належним чином встановленими, а тому прийшов до передчасних висновків про порушення ОСОБА_1 меж земельної ділянки ОСОБА_2 .. Крім того, суд першої інстанції не застосував строки позовної давності при вирішенні даного спору, попри наявність відповідної заяви відповідача.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або осорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Матеріалами справи встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення меж земельних ділянок площею 0,0144 га (кадастровий номер :02:008:0048), площею 0,0466 га (кадастровий номер :02:008:0047), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 та земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 при встановленні паркану не врахувала межі земельних ділянок, внаслідок чого паркан частково був розміщений на земельних ділянках, які є власністю позивача. В червні 2020 року сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_3 здійснено обстеження земельних ділянок під час якого встановлено, що ОСОБА_1 при встановлені паркану не врахувала межі земельних ділянок, внаслідок чого паркан частково був розміщений на земельній ділянці позивача.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції взяв до уваги державні акти на право власності на земельні ділянки від 13 січня 2004 року видані ОСОБА_2 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , довідку Запорізького МБТІ від 07 грудня 2007 року про загальну площу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 280 від 03 червня 1954 року про закріплення земельної ділянки за вищезазначеним житловим будинком. Рішення виконавчого комітету Заводської районної ради від 09 серпня 1984 року № 238, топографо-геодезичну зйомку щодо площі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , збірний кадастровий план земельниої ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та прийшов до висновку про порушення прав ОСОБА_2 на користування земельними ділянками, які належать їй на праві власності з боку відповідача ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 16 червня 2000 року, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 610 кв.м. (т.1 а.с. 8).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 травня 2015 року вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т.1 а.с. 9).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЗП №000222 від 13 січня 2004 року, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №1627 від 16 червня 2000 року належить земельна ділянка площею 0,0466 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т.1 а.с. 6).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЗП №000200 від 13 січня 2004 року, ОСОБА_2 на підставі рішення дванадцятої сесії двадцять четвертого скликання Запорізької міської ради №44 від 15 жовтня 2003 року та рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №321/68 від 25 вересня 2003 року належить земельна ділянка площею 0,0144 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т.1 а.с. 7).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_5 є власником земельних ділянок площею 0,0144 га (кадастровий номер :02:008:0048) та площею 0,0466 га (кадастровий номер 231010000:02:008:0047), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с .10).

Згідно договору купівлі-продажу від 28 лютого 1987 року, ОСОБА_1 придбала житловий будинок з господарчими і побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці 658 кв.м. (т.1 а.с. 47-48).

Згідно довідки Запорізького МБТІ від 07 грудня 2007 року, загальна площа земельної ділянки АДРЕСА_2 станом на 07.12.2007, складає 666 кв.м. Рішенням виконкому Запорізької міської ради від 03 червня 1954 року №280 за житловим будинком АДРЕСА_2 закріплена площа землекористування в розмірі 658 кв.м. Рішенням Заводської районної ради надлишок земельної ділянки в розмірі 31 кв.м. залишено у тимчасове користування співвласників (т.1 а.с. 46).

Згідно топографо-геодезичної зйомки, площа земельної ділянки АДРЕСА_2 складає 0,0666 га (т.1 а.с. 57).

Згідно збірного кадастрового плану АДРЕСА_1 станом на березень 2013 року, відстань від кутів будівлі та куту огорожі становить 1, 44 м., 1, 43 м., 1,16 м. (межа позначена червоною лінією), а згідно збірного кадастрового плану АДРЕСА_1 , станом на березень 2020 року, вбачається зменшення відстані з 1, 44 м. до 1,15 м., з 1,43 м. до 1,03 м., з 1,16 м. до 0,87 м. На плані межа земельної ділянки станом на червень 2020 року позначена синьою лінією, а зеленими лініями позначена межа ділянки, згідно державного акту ЗП №0002000 від 13 січня 2004 року площею 0,0144га та ЗП №000222 від 13 січня 2004 року площею 0,466 га (т.1 а.с. 24,25).

З копії рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради депутатів трудящих від 09 серпня 1984 року № 238 про залишення в тимчасове користування надлишку земельної ділянки по АДРЕСА_2 , вбачається, що надлишок земельної ділянки, площею 31 кв.м. було залишено у тимчасове користування на мові оригіналу «гр. Волошиной, ОСОБА_6 », надлишок утворився за рахунок раніше вільної території (т.1 а.с.186).

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно статті 391 ЦК України порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створені власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову, характер порушеного права позивача) та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

За змістом статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням ( неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель ( обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Положеннями статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц зазначено, що на підтвердження факту порушення прав позивача мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Відповідно до частин першої, другої ї статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У пункті 6.1 Інструкції Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) визначено, що одними із основних завдань земельно-технічної експертизи є:

- визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо);

- визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.

За вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Одним із доказів, який суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного рішення є збірний кадастровий план АДРЕСА_1 станом на березень 2013 року, відповідно до якого вбачається, що відстань від кутів будівлі та куту огорожі становить 1, 44 м., 1, 43 м., 1,16 м. (межа позначена червоною лінією), а згідно збірного кадастрового плану АДРЕСА_1 , станом на березень 2020 року, вбачається зменшення відстані з 1, 44 м. до 1,15 м., з 1,43 м. до 1,03 м., з 1,16 м. до 0,87 м. На плані межа земельної ділянки станом на червень 2020 року позначена синьою лінією, а зеленими лініями позначена межа ділянки, згідно державного акту ЗП №0002000 від 13 січня 2004 року площею 0,0144га та ЗП №000222 від 13 січня 2004 року площею 0,466 га. Отже, площа земельної ділянки, розташщованої по АДРЕСА_1 , яка належить позивачу ОСОБА_2 зменшилась приблизно на 25 см. через переміщення відповідачем паркану в бік будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 листопада 2021 року було задоволено клопотання ОСОБА_2 , представника, адвоката Прядко Дениса Володимировича та призначено у справі судово земельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку експерта Запорізького науково-дослідного експерно- криміналістичного центру № СЕ-19/108-21/13891-ЗТ від 03 червня 2022 року встановлено, що фактичні межі земельної дідянки 0,0144 га (кадастровий номер 6026008:0048), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 не відповідає межам, встановленим у державому акті ЗП 000200 від 13 січня 2004 року. Площа співпадіння фактичної площі з площею Державного акта складає 0, 0140 га, що становить 97,22% від загальної плоші 0,0144 га Державного акта ЗП 000200. Фактичні межі земельної ділянки 0,0466 га (кадастровий номер :02:008:0047) не відповідає межам вказаним у Державному акті ЗП 000222 від 13 січня 2004 року. Площа співпадіння фактичної площі з площею Державного акта складає 0, 0463 га, що становить 99, 36 % від загальної площі 0,466 га та Державного акта ЗП 000222. Земельна ділянка, яка знаходиться у користуванні відповідача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 накладається ( має місце перетину) на земельну ділянку площею 0, 0144 га ( кадастровий номер 06026008:0048), на земельну ділянку, площею 0, 0466 га ( кадастровий номер :008:0047), які належать на праві власності ОСОБА_2 , розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , в частині спільної межі, від кута огорожі на відстані 23,74 м, з фасадної сторони земельних ділянок ( від проїжджої частини АДРЕСА_2 ). Площа накладення становить 0,0004 га. Детально зазначео на сторінках 32-33 висновку експерта та у Додатку 3 до висновку ( т. 2 а.с. 29-51).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вищезазначений висновок експерта Запорізького науково-дослідного експерно-криміналістичного центру № СЕ-19/108-21/13891/ЗТ від 03 червня 2022 року наряду з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, яким суд першої інстанції надав належну правовову оцінку підтверджує факт порушення відповідачем ОСОБА_1 прав позивача на користування належними їй на праві власності земельними ділянками.

Враховуючи принцип змагальності про те, що стороною позивача доведено достатніми доказами обставини, які мають значення для вирішення цього спору, а саме: факт накладення земельної ділянки відповідача на земельні ділянки, яка перебувають у власності позивача, згідно з правовстановлюючими документами на ці земельні ділянки, тому суд першої інстанції обгрунтовано відновив порушене право позивача ОСОБА_2 , зобов`язавши відповідача звільнити самовільно зайнятті частини земельних ділянок шляхом перенесення паркану.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині місця перенесення паркану взявши до уваги висновок експерта Запорізького науково-дослідного експерно-криміналістичного центру №СЕ-19/108-21/13891/ЗТ від 03 червня 2022 року та додаток № 3 до цього висновку, вказавши замість «встановлення його відповідно до земельної лінії ( умовного позначання межі земельної ділянки), яка позначена на збірному кадастровому плані згідно державного акту ЗП 000200 від 13 січня 2004 року та ЗП № 000222 від 13 січня 2004 року», «в частині спільної межі, від кута огорожі на відстані 23, 74 м, з фактичної сторони земельних ділянок ( від проїжджої частини вулиці Демократичної), площею накладення 0.0004 га».

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не надано допустимих доказів на підтвердження обставин викладених у позовній заяві не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються доказами, які були дослідженні судом першої інстанції, а саме копією державних актів на земельні ділянки, збірним кадастровим планом земельних ділянок, копією технічного паспорту, копією технічної документації, копією проекту передачі у власність земельної ділянки, копією договору купівлі-продажу, інформацією з реєстру, висновком експерта №СЕ-19/108-21/13891/ЗТ від 03 червня 2022 року, що є належними та допустимими доказами.

Крім того, самим відповідачем було надано до суду топографо-геодезичну зйомку градпроект згідно якої вбачається, що на момент здійснення зйомки 10 лютого 2021 року відставнь від меж земельної ділянки відповідача до кутів будівель ( будинку) земельної ділянки позивача становить 0,96 м та 0,80 м, а згідно збірного кадастрового плану виконаного сертифікованим інженером землевпорядником ОСОБА_3 вбачається, що згідно державних актів відстань від межі земельної ділянки відповідача до кутів будівель ( будинку) земельної ділянки позивача становить 1, 12 м. та 1.22 м., тобто паркан змістився у бік позивача на 0, 16 та 0,44 м.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції строків позової давності при вирішення данного спору, колегія суддів зазначає наступне.

Під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Позивач зазначає, що вона дізналася, що її право було порушено після проведення сертифіковним інженером-землевпорядником у 2020 році обстеження своїх земельних ділянок у червні 2020 року, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що строки позовної давності позивачем не порушені.

Крім того, слід зауважити, що в п. 36 Постановим Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практку в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що за змістом ст. 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги суду.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає зміні з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, а аргументи апеляційної скарги частково є виправданими, проте не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Черкашина Івана Івановича задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2021 року у цій справі змінити в частині місця перенесення паркану замість «встановлення його відповідно до земельної лінії (умовного позначання межі земельної ділянки), яка позначена на збірному кадастровому плані згідно державного акту ЗП 000200 від 13 січня 2004 року та ЗП № 000222 від 13 січня 2004 року» вказавши «в частині спільної межі, від кута огорожі на відстані 23, 74 м, з фактичної сторони земельних ділянок ( від проїжджої частини вулиці Демократичної), площею накладення 0.0004 га.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 12 серпня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.