Справа № 196/291/22
№ провадження 4-с/196/2/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2022 року смт. Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бабічевої Л.П.,

за участі секретаря судового засідання Кузнецової Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Царичанка скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Царичанського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Яни Баранець, яка подана представником заявника - адвокатом Ключенковою Христиною Владиславівною,-

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника (боржника) ОСОБА_1 - адвокат Ключенкова Х.В. звернулася до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із скаргою на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Царичанського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Яни Баранець, в якій просить суд визнати протиправною бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Царичанського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Яни Баранець в частині незняття арешту з усього рухомого і нерухомого майна ОСОБА_1 та скасувати арешт майна, накладений державним виконавцем Царичанського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Влащенко В.І. 28.11.2011 року у межах виконавчого провадження 29231568 (боржник ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 11892437).

Представник скаржника мотивує скаргу тим, що у грудні 2021 року ОСОБА_1 мав намір укласти у нотаріуса Договір про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею нерухомого майна, однак останньому представником Царичанського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було повідомлено, що крім виконавчого провадження за стягненням аліментів, є ще одне виконавче провадження, в рамках якого було винесено постанову про арешт належного ОСОБА_1 нерухомого майна.

З відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо, що 17 червня 2011 року рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди і вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 70000 (сімдесят тисяч) грн. моральної шкоди.

На адвокатський запит представника скаржника до Царичанського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) щодо надання для ознайомлення матеріалів виконавчого провадження, яке було відкрито на підставі виконавчого документу по справі №2-51/11 було надано витяг з ВП- спецпідрозділу та лист, з яких вбачається наступне:

- на підставі виконавчого листа №2-51 від 11.10.2011р., що був виданий по справі №2-51/11, 13.10.2011р. було відкрито виконавче провадження №29231568;

- в межах суми боргу 70 000 (сімдесят тисяч) грн. державним виконавцем Влащенко В.І. 28.11.2011 року був накладений арешт на все нерухоме майно боржника з метою реального виконання рішення;

- 18.12.2013р. виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі того, що у боржника було відсутнє майно, на яке можливо було звернути стягнення в межах суми боргу;

- відповідно до п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» дане виконавче провадження завершено;

- виконавче провадження АСВП №29231568 було знищено за закінченням терміну зберігання.

08.12.2021 р. представником боржника до Царичанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було подано заяву про зняття арешту з майна, у відповідь на яку отримано лист, в якому зазначено, що арешт майна, який був накладений в межах виконавчого провадження АСВП №29231568 може бути знятий відповідно до п.4 ч.ч.2,6 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» (тобто тільки за рішенням суду). Повторно виконавчий лист №2-51/11 до виконання не пред`являвся. Станом на 23.05.2022 року арешт з майна скаржника не знято.

Оскільки арешт позбавляє скаржника права розпорядження майном, посилаючись на приписи ст.ст. 3, 447-449 ЦПК України, ст. 60,74 ЗУ "Про виконавче провадження", просить визнати протиправною бездіяльність з боку органу державної виконавчої служби та скасувати арешт майна.

Представник боржника адвокат Ключенкова Х.В. в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій прохала скаргу розглядати у її відсутність, вимоги скарги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Представник Царичанського ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в судове засідання не з`явився, надіславши до суду клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

07.06.2022 року на адресу суду від виконуючого обов`язки начальника Царичанського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Баранець Я. надійшов відзив на скаргу, у якому вона просить відмовити у її задоволенні та зазначає, що з правового аналізу ст.ст. 47, 49, 50 ЗУ Про виконавче провадження" вбачається, що державний виконавець зобов`язаний зняти арешт шляхом винесення відповідної постанови лише у випадку закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Однак, у даному випадку державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (а.с. 41-46).

Стягувач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила скаргу розглядати у її відсутність, проти задоволення скарги та зняття арешту заперечує, оскільки до цього часу ОСОБА_3 їй не відшкодовано шкоди взагалі

Відповідно до норм ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення врегульовано Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України та Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що 17 червня 2011 року рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди і вирішено стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 70000 (сімдесят тисяч) грн. моральної шкоди (а.с.12-14).

На підставі виконавчого листа №2-51 від 11.10.2011р., що був виданий по справі №2-51/11, 13.10.2011р. було відкрито виконавче провадження №29231568 ( а.с. 20-21, 47-48).

Державним виконавцем Влащенко В.І. 28.11.2011 року в межах суми боргу 70 000 (сімдесят тисяч) грн. був накладений арешт на все нерухоме майно боржника.

18.12.2013р. виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі того, що у боржника було відсутнє майно, на яке можливо було звернути стягнення в межах суми боргу (відповідно до п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження").

Повторно на виконання вище зазначений виконавчий документ не надходив.

Також, виконавче провадження №29231568 відносно боржника ОСОБА_1 було знищено за закінченням терміну зберігання.

Вище вказане підтверджується листом Царичанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за № 17.44-34/22664 від 13.12.2021 року та даними витягу з автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с.16, 47-48).

07.02.2022 року представником боржника було надіслано заяву на ім`я в.о. начальника Царичанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), з проханням зняти арешт, накладений по виконавчому провадженню №18792402 (а.с. 17).

15.02.2022 року за №17.44-34/3280 представнику божника надійшла відповідь від в.о.начальника Царичанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якому повідомлено, що ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна боржник, а в тому числі і у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника, тому у відділу відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 (а.с.18 -19).

Вирішуючи питання про правомірність дій державного виконавця, та надаючи оцінку спірним відносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України, у редакції чинній на час набрання судовим рішенням законної сили та ст. 18 чинного ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій, тобто від 21.04.1999 № 606-XIV, далі за текстом Закон № 606-XIV), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 30 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі ст. 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі ст. 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно зі ст. 48 цього Закону.

Для забезпечення реального виконання рішення, за правилами ст. 57 Закону № 606-XIV, застосовується арешт майна боржника. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За ч. 5 ст. 47 Закону № 606-XIV, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону.

Аналогічні підстави повернення виконавчого листа стягувачу визначено і в п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у діючій редакції.

Статтею 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Як визначено ч. ч. 1, 2 ст. 50 Закону № 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (окрім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, окрім випадків, передбачених цим Законом.

У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

З аналізу положень Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21.04.1999 № 606-XIV), виконавче провадження не є закінченим. При цьому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Суд враховує, що державним виконавцем 18.12.2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно ж до приписів ст. 49 зазначеного Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. Водночас, повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, не є підставою для закінчення виконавчого провадження, згідно з приписами ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 740/3240/18 (провадження № 61-13512св19), у постанові Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18).

Таким чином, державний виконавець діяв правомірно не вирішуючи питання щодо скасування арешту, накладеного на майно боржника, при поверненні виконавчого документа стягувачу.

Також, станом на момент розгляду скарги доказів сплати заборгованості за виконавчим провадженням, скаржником не надано.

Стягувач ОСОБА_2 у поданій до суду заяві зазначила, що до цього часу заборгованість за виконавчим провадженням їй не сплачена взагалі.

Таким чином, виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21.04.1999 № 606-XIV зі змінами та доповненнями) та ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 № 1404-VIII із змінами і доповненнями), виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У свою чергу, згідно з ч. 6 та ч. 7 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21.04.1999 № 606-XIV зі змінами та доповненнями) та ч. 8 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 № 1404-VIII із змінами і доповненнями), боржник зобов`язаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно з ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, установивши, що постанова про арешт майна боржника не була скасована, оскільки боржником не було сплачено борг та врахувавши, що повернення виконавчого документа стягувачу у даній справі і знищення виконавчого провадження за закінченням строків зберігання не є підставою для закінчення виконавчого провадження, а тому суд вважає, що дії державного виконавця є правомірними і такими, що відповідають Закону України «Про виконавче провадження», та підстав для визнання їх протиправними та зобов`язання зняти арешт суд не вбачає, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.

Щодо посилання представника боржника у письмових поясненнях на правовий висновок Верховного Суду, викладений у Постанові Верховного Суду від 03.11.2020 року у справі №161/14034/20 ( а.с. 61-62), то правові висновки по цій справі постановлені за результатами розгляду скарги на бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна за обставин добровільного погашення боргу за погодженням зі стягувачем, відсутністю виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача.

Отже, фактичні обставини у справі №161/14034/20 не подібні до обставин по даній справі, а тому суд не може взяти до уваги посилання представника боржника на правові висновки у справі №161/14034/20.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 261, 450, 451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Царичанського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Яни Баранець - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 1 серпня 2022 року.

Суддя: Л.П. Бабічева