ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/5716/21 Номер провадження 22-ц/814/1433/22Головуючий у 1-й інстанції Гомада В.А. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянула в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківської області на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2021 року, ухвалене суддею Гомадою В.А., за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківської області про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

УХВАЛИЛА:

20.08.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова із позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку.

Позовна заява надіслана засобами поштового зв`язку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що у 2019 р. прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування відділення забезпечення культурно-масових заходів центру забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області. 19.03.2020 прийнятий на військову службу за контрактом на посаду солдата гранатометного відділення взводу вогневої підтримки штурмової роти військової частини НОМЕР_1 відповідного до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах рядового складу. Контракт укладений строком на три роки. З 19.03.2020 до теперішнього часу він перебуває на військовій службі. За місцем реєстрації проживання не з`являвся з 19.03.2020, а 21.07.2021 дізнався про те, що звільнений з роботи наказом № 64 о/с від 24.03.2020.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки в країні діє особливий стан та за ним має зберігатися місце роботи, посада та заробітна плата.

З наведених підстав просив визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Харківській області № 64 о/с від 24.03.2020, поновити його на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування відділення забезпечення культурно-масових заходів центру забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківської області про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку задоволені.

Скасовано наказ ГУНП в Харківські області від 24.03.2020 № 64 о/с про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді електромонтера з ремонту та

обслуговування електроустаткування відділення забезпечення культурно-масових заходів центру забезпечення ГУНП в Харківській області з 24 березня 2020.

Стягнуто з ГУНП в Харківські області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19 березня 2020 по дату ухвалення рішення у розмірі 168915 (сто шістдесят вісім тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн. 46 коп.

Стягнуто з ГУНП в Харківські області на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Відповідач Головне управління Національної поліції в Харківській області 20.01.2022 засобами поштового зв`язку подало апеляційну скаргу на рішення місцевого суду від 24.12.2021.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що призов або вступ на військову службу або альтернативну (невійськову) службу є підставою для припинення трудового договору відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України. Тому вважає помилковими висновки місцевого суду про протиправність дій відповідача щодо звільнення позивача.

Розгляд справи проводиться апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до ч.1 ст. 368, ч. 1 ст. 369, ст.19, 274 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах заявлених вимог, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що 26.02.2019 ОСОБА_1 призначений на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування відділення забезпечення культурно-масових заходів центру забезпечення ГУНП в Харківській області (а.с. 41).

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 19.03.2020 № 75 позивач прийнятий на військову службу за контрактом і призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2020 № 69 - РС на посаду номера обслуги І гранатометного відділення взводу вогневої підтримки І штурмової роти військової частини НОМЕР_2, ВОС -102533А (а.с. 4-7, 39-40).

Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу від 19.03.2020, контракт є строковим та укладається три роки.

Наказом № 64 о/с від 24.03.2020 ОСОБА_1 з 24.03.2020 звільнений з займаної посади за п. 3 ст. 36 КЗпП України (призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (а.с. 38).

У довідці № 04/1232 від 21.07.2021 зазначено, що позивач з 19.03.2020 по теперішній час перебуває на військовій службі.

На поштову адресу за місцем реєстрації позивача ГУНП в Харківській області направило листа № 2218/1119-12/01-2020 від 27.03.2020 про звільнення позивача з роботи та витяг з наказу № 64 о/с від 24.03.2020.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що зазначені документи отримав його брат, та 21.07.2021 повідомив про їх надходження. Зазначене відповідачем не спростовано.

Отже, як правильно встановив місцевий суд, позивач не мав можливості раніше дізнатися про звільнення.

Як убачається з довідки, наданої на запит суду ГУНП в Харківській області, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 7951,26 грн., середньоденна заробітна плата складає 387, 87 грн. (а.с. 27).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що позивач звільнений з посади з порушенням вимог КЗпП України, а тому є підстави для поновлення його на посаді та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за період з 19 березня 2020 по дату ухвалення рішення у розмірі 168915,46 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду з огляду на таке.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

У частині шостій статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до змісту частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третього статті 119 КЗпП України (у редакції Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження .V» 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61- 4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження N 61 -4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Відповідно Закону України від 15.01.2015 року № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до яких, починаючи з 08.02.2015 за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, зберігалося місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

Законом України від 15.01.2015 року № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до яких, громадяни України, призвані на строкову військову службу на строк до закінчення особливого періоду, користуються гарантіями, передбаченими частиною 3 та 4 ст. 119 Кодексу законів України про працю».

Відповідно до постанови Кабінету Міністру України від 04.11.2015 року № 911 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 105», виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу на особливий період здійснюється з 11 червня 2015 року.

Тобто відповідно до законодавства України з 08.02.2015 року зазначеній категорії громадян середній заробіток на підприємстві зберігався на загальних підставах, а починаючи з 11.06.2015 року підприємствам, установам, організаціям здійснюється компенсація цього заробітку за рахунок державного бюджету.

Порядком виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністру України від 04 березня 2015 року №105 передбачено, що для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» поширено дію частини другої і третьої статті 39 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частин третьої статті 119 КЗпП України та частини третьої в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Крім того, згідно роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 16.09.2015 р. працівники, призвані на строкову військову службу не підлягають звільненню на підставі п. З ч. 1 ст. 36 КЗпП України, звільнених працівників має бути поновлено і збережено середній заробіток з дати звільнення. Поновлення на роботі здійснюється шляхом скасування наказу про звільнення, внесення відповідного запису до особової справи (особової картки) працівника (та у подальшому внесення запису до трудової книжки). Про факт скасування наказу про звільнення роботодавець зобов`язаний повідомити працівника шляхом направлення йому за місцем реєстрації (фактичного проживання) листа із дорученням копії наказу. Датою поновлення звільненого працівника на роботі є дата звільнення. Роботодавець у наказі про скасування наказу про звільнення повинен зазначити про припинення працівником виконання посадових обов`язків у зв`язку з призовом на строкову військову службу та призовом під час мобілізації. Водночас, вказане роз`яснення носить інформаційний, рекомендаційний, необов`язковий характер.

Згідно з ч. 1,2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконно: переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, яка розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Проаналізувавши наведені положення закону, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач звільнений з роботи порушенням вимог чинного трудового законодавства та дійшов висновку про поновлення позивача на посаді електромонтера з ремонту обслуговування електроустаткування відділення забезпечення культурно-масових заходів центру забезпечення ГУНП в Харківській області, яку він займав до звільнення, з 24.03.2020.

Також суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 березня 2020 до 24 грудня 2021 у розмірі 168915,46 грн., яка обчислена у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100, сумнівів у колегії суддів не викликає та не спростована відповідачем.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Рішення місцевого суд відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам справи, які правильно встановлені судом, та не може бути скасоване з наведених в апеляційній скарзі мотивів. Отже апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Харківської області залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук