ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/2175/21 Номер провадження 22-ц/814/415/22Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В. П. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Павелко Руслана Сергійовича

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2021 року у складі судді Старокожка В.П.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки доходу, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 15.01.2019 між сторонами був укладений шлюб, від якого вони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки доходу, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову, тобто з 28.09.2021 і до досягнення дитиною повноліття.

Судове рішення вмотивоване тим, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, розмір яких має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Окрім того, при ухваленні судового рішення була прийнята до уваги позиція відповідача, який не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Павелко Руслан Сергійович, просив рішення місцевого суду змінити, зменшити розмір стягуваних аліментів з 1/3 до 1/4 частини всіх видів заробітку ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції не містить посилання на докази достатності доходу ОСОБА_2 для сплати аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, визначений судом розмір сплати аліментів ставить відповідача у скрутне матеріальне становище.

Окрім того, вказав, що ОСОБА_2 , визнаючи позовні вимоги вважав, що він визнає розмір аліментів в розмірі ј частини всіх видів його заробітку.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 15.01.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

ОСОБА_2 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого 12 квітня 2019 року серія НОМЕР_1 (а. с. 6).

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Хорольської міської ради від 09.11.2021 № 137/15.02-12 ОСОБА_3 зареєстрована та проживає разом з матір`ю, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 26).

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України).

Статтями 180, 181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до положень ст. 182 СК України та роз`яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року № 3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем витрати платника аліментів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

До апеляційної скарги долучено довідку з Пенсійного фонду України щодо відомостей про доходи відповідача ОСОБА_2 , з якої вбачається, що з квітня 2021 року відповідач не працює.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в судовому рішенні вказав, що відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення позовних вимог.

При дослідженні матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 подав до суду заяву в якій позовні вимоги визнав та не заперечував щодо їх задоволення (а.с.14).

Проте в даній заяві відповідачем не було зазначено який саме розмір аліментів він визнав.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні відомості про направлення судом та отримання відповідачем позовної заяви.

Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі також - «ЄСПЛ»), сформульовану в рішенні від 8 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України», у якій ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (див. рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А, № 262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (див. рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії» [ВП] (<...>) [GC], заява № 17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016, та «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А № 274).

ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (див. рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії» (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36, від 31 травня 2016 року). У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (див. рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року, із подальшими посиланнями)

Матеріали справи не містять ні поштових документів, ні реєстрів вихідної кореспонденції, з яких би вбачалось, що відповідачу ОСОБА_2 були надіслані або вручені судові документи (позовна заява, ухвала про відкриття провадження).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати указані права без будь-яких перепон чи ускладнень.

Таким чином, колегія суддів, приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_2 визнаючи позов вважав, що він визнає аліменти в розмірі ј частини від всіх видів його доходу, при дослідженні матеріалів справи знайшли своє підтвердження, оскільки ОСОБА_2 не був належним чином ознайомлений з позовними вимогами.

Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, при настанні обставин, передбачених ст. 192 СК України, ОСОБА_1 матиме можливість звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів.

Враховуючи вищевикладене та майновий стан відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини від всіх його видів доходів.

Статтею 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ч. 4 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ч. 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Павелко Руслана Сергійовича задовольнити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2021 року змінити, зменшивши розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 з 1/3 частини до 1/4 частини всіх видів доходів.

В іншій частині рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави судовий збір, сплачений за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1362,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин