Ухвала

Іменем України

04 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 372/1334/21

провадження № 61-6892ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кулініченко Геннадій Володимирович, на постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації та проживає в місті Ставрополі, що підтверджується копією паспорту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла двоюрідна сестра ОСОБА_1 -

ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно.

Згідно з копією спадкової справи № 95/2018 із заявами про прийняття спадщини до Української міської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_4 звернулись 13 липня 2018 року ОСОБА_2

та 21 грудня 2018 року ОСОБА_3

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Української міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , проте 25 лютого 2020 року йому було повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Української міської ради Обухівського району Київської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (справа № 372/1015/20).

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області

від 09 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4., з моменту набрання рішенням законної сили.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 вдруге звернувся до суду

з вказаним позовом, в якому просив визначити йому додатковий строк два місяці, з набрання рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини за законом, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті його двоюрідної сестри ОСОБА_4 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк два місяці, з дня набрання рішенням законної сили, для подання заяви при прийняття спадщини за законом, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_4 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачу не було відомо про смерть сестри та він проживав в іншій країні, у зв`язку з цим він був позбавлений можливості звернутися в строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що є поважною причиною пропуску строку. Тому позовні вимоги слід задовольнити.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами поважність причин пропуску ним строків для звернення із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 , оскільки чинне законодавство не позбавляє спадкоємця права направити таку заяву за допомогою засобів поштового зв`язку. Тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кулініченко Г. В., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Кулініченко Г. В., порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи вказаного клопотання, суд приходить до висновку, що відсутня необхідність для поновлення скаржнику строку на касаційне оскарження, оскільки він не пропущений.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації та проживає в місті Ставрополі, що підтверджується копією паспорту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла двоюрідна сестра ОСОБА_1 -

ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно.

Згідно з копією спадкової справи № 95/2018 із заявами про прийняття спадщини до Української міської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_4 звернулись 13 липня 2018 року ОСОБА_2

та 21 грудня 2018 року ОСОБА_3

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Української міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , проте 25 лютого 2020 року йому було повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Української міської ради Обухівського району Київської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (справа № 372/1015/20).

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області

від 09 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4., з моменту набрання рішенням законної сили.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 є громадянином російської федерації та проживає в місті Ставрополі.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до суду з позовом до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (справа № 372/1334/21).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк два місяці, з дня набрання рішенням законної сили,

для подання заяви при прийняття спадщини за законом, що відкрилась

ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_4 .

Постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, зазначав, що строк для подання заяви про прийняття ним спадщини пропущений з поважної причини, оскільки позивач проживав в іншій країні та не був обізнаний про смерть спадкодавця.

Статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1256 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтями 1220, 1222, 1270 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України

у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц (провадження

№ 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі

№ 145/148/20 (провадження № 61-16153св20).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дав належну оцінку обставинам, на які посилався позивач на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у нього об`єктивних, непереборних та істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами існування обставин, які б перешкоджали йому дізнатися про смерть двоюрідної сестри до лютого 2020 року за умови існування відповідного наміру позивача щодо отримання такої інформації.

Для подання заяви про прийняття спадщини не обов`язково їхати до нотаріальної контори, оскільки законодавство не позбавляє спадкоємця права направити таку заяву за допомогою засобів поштового зв`язку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 09 лютого 2022 року у справі № 709/769/19 (провадження

№ 61-13720св20) та від 14 червня 2022 року у справі № 346/3357/21 (провадження № 61-3306св22).

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник в уточненій касаційній скарзі послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладені в постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі

№ 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19), від 09 грудня 2021 року

у справі № 464/4722/19 (провадження № 61-12878св21).

Доводи касаційної скарги про неврахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана постанова була предметом дослідження суду апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі

№ 6-1320цс17 викладено висновок про те, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження

№ 61-6700св19) зробив висновок про те, що позивач за первісним позовом не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску ним шестимісячного строку для прийняття спадщини з моменту відкриття спадщини, а також того, що він був позбавлений можливості звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Вказані позивачем причини пропуску строку для прийняття спадщини не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для вчинення дій щодо прийняття спадщини протягом шести місяців. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела потребу спадкодавця у допомозі саме відповідача за умови надання йому допомоги дружиною (позивачем), не довела, що зверталася до відповідача за зустрічним позовом з вимогою про надання такої допомоги, а відповідач ухилявся від надання допомоги батькові та мав змогу надавати таку допомогу.

Верховний Суд у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, вказав, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини.

Отже, доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права, зроблених у постановах Верховного Суду Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19) та від 30 січня 2020 року у справі

№ 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19) є безпідставними, оскільки у цих постановах Верховним Судом встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваному судовому рішенні суду у розглядуваній справі.

Верховний Суд у постанові від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19), погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що йому не було відомо про існування заповіту. Твердження позивача, про те що саме дії нотаріуса унеможливили вчасне прийняття ним спадщини шляхом подачі заяви, суперечать нормам матеріального права, оскільки закон не пов`язує прийняття спадщини з часом, коли особа довідалась про відкриття такої, а лише фактом смерті спадкодавця (часом її відкриття). Крім цього, посилання позивача на ту обставину, що йому не було відомо про існування заповіту, не може бути прийнято судом до уваги ще і з тих підстав, що навіть при незнанні про існування заповіту, позивач повинен був подати заяву про прийняття спадщини за законом при наявності інформації про смерть спадкодавця.

У постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 464/4722/19 (провадження

№ 61-12878св21) Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки ОСОБА_5 була присутня на похороні свого батька ОСОБА_6 , тобто знала про відкриття спадщини. Крім цього, незважаючи на стан здоров`я, ОСОБА_5 протягом строку для прийняття спадщини двічі перебувала на території України протягом кількох днів. Доводи позивачки щодо несвоєчасного її повідомлення нотаріусом про відкриття спадщини суд вважав необґрунтованими, оскільки згідно зі статтею 63 Закону України «Про нотаріат», таке повідомлення здійснюється з метою повідомлення особи про відкриття спадщини яким про ці обставини не відомо.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права, зроблених у постановах Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19), від 09 грудня 2021 року у справі

№ 464/4722/19 (провадження № 61-12878св21) такими, що не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі,

що є предметом касаційного перегляду, не є подібними.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У свою чергу суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду за приписами статті 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кулініченко Геннадій Володимирович, на постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк