Постанова

Іменем України

01 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 461/8952/19

провадження № 61-1613св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Департамент житлового господарства Львівської міської ради, виконавчий комітет Львівської міської ради, Головне управління Національної поліції України у Львівській області,

треті особи: Департамент державного майна та ресурсів Міністерства внутрішніх справ України, Львівська обласна організація всеукраїнської професійної спілки «Співробітників, поліцейських та службовців Міністерства внутрішніх справ України», приватне акціонерне товариство «Ірокс»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 рокуу складі колегії суддів: Крайник Н. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ліквідаційна комісія ГУ МВС України

у Львівській області), Департаменту житлового господарства Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - ВК Львівської міської ради), Головного управління Національної поліції України у Львівській області (далі - ГУ НП України у Львівській області), треті особи: Департамент державного майна та ресурсів Міністерства внутрішніх справ України, Львівська обласна організація всеукраїнської професійної спілки «Співробітників, поліцейських та службовців Міністерства внутрішніх справ України», приватне акціонерне товариство «Ірокс» (далі - ПрАТ «Ірокс»), про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 січня 2011 року він є пенсіонером Міністерства внутрішніх справ України, а з квітня 2011 року має статус інваліда війни - ветерана війни.

Вказував, що на квартирному обліку у Львівській міській раді перебуває

з 17 грудня 1999 року, у списку для позачергового надання житла з 21 січня 2013 року за № 1776 (інвалід війни 3 групи) та у списку для першочергового надання житла з 17 грудня 1999 року за № 4323 (працівник міліції). Згідно

з довідки Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській області від 06 лютого 2014 року на квартирному обліку Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській області перебуває

з 17 грудня 1999 року за № 43, у списку для позачергового надання житла

з 2012 року за № 6 (інвалід війни 3 групи).

На його неодноразові звернення до відповідних органів протягом

2010-2019 років відповідачі письмово повідомляли, що поліпшення його житлових умов можливе при виділенні додаткових коштів з бюджету, будівництві житла, розподіл якого буде проводитись ГУ МВС України

у Львівській області. Також повідомили його, що наразі здійснюється будівництво житлових будинків, розташованих по АДРЕСА_1 , виключно для забезпечення житлом працівників та пенсіонерів Львівського міського управління міліції.

Проте з 1999 року, тобто за 20 років, черговість квартирного обліку не змінювалася. Крім того, не виконується рішення Галицького районного

суду м. Львова від 31 січня 2017 року у справі 461/7676/16-ц, яким зобов`язано Львівську міську раду повторно розглянути питання щодо забезпечення його та членів його сім`ї позачергово благоустроєним

житлом.

Позивач вважав, що бездіяльність відповідачів щодо незабезпечення його та членів його сім`ї житлом є протиправною, такою, що порушує вимоги статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статті 46 ЖК України.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту житлового господарства Львівської міської ради, ВК Львівської міської ради та ГУ МВС України у Львівській області, яка полягає у незабезпеченні його житлом

у строк, що передбачений пунктом 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту»;

- зобов`язати Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради у встановленому чинним законодавством України порядку привести у відповідність черговість (номер черги) у списку щодо перебування його, ОСОБА_1 , та членів його сім`ї, для отримання позачергово благоустроєного житла, як особи, що має статус інваліда війни 3 групи - ветерана війни;

- вчинити дії з розподілу та виділити (надати) йому та членам його сім`ї, позачергово у постійне користування благоустроєне житлове приміщення,

а також зобов`язати ВК Львівської міської ради, Ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області, ГУ НП України у Львівській області повторно розглянути та ухвалити рішення про надання йому та членам його сім`ї позачергово у постійне користування благоустроєне житлове приміщення, яке за розміром і санітарними умовами відповідатиме положенням статей 48, 50 ЖК України, відповідно до вимог пункту 18

статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з врахуванням переважного права на одержання житла, як особи, що має статус інваліда війни - ветерана війни і перебуває у списках Львівської міської ради на позачергове поліпшення житлових умов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2020 року

у складі судді Зубачик Н. Б. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту житлового господарства Львівської міської ради, ВК Львівської міської ради та ГУ МВС України у Львівській області, яка полягає у незабезпеченні житлом

ОСОБА_1 у строк, що передбачений пунктом 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

Зобов`язано Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради у встановленому чинним законодавством України порядку привести у відповідність черговість (номер черги) у списку щодо перебування ОСОБА_1 та членів його сім`ї для отримання позачергово благоустроєного житла, як особи, що має статус інваліда війни 3 групи - ветерана війни, вчинити дії з розподілу та виділити (надати) ОСОБА_1 та членам його сім`ї позачергово у постійне користування благоустроєне житлове приміщення.

Зобов`язано Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області, ГУ НП України у Львівській області відповідно до приведеної

у відповідність черговості (номеру черги) вчинити дії з розподілу

та виділити (надати) ОСОБА_1 та членам його сім`ї у постійне користування благоустроєне житлове приміщення, яке за розміром і санітарними умовами відповідатиме статтям 48, 50 ЖК України, відповідно до вимог пункту 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з врахуванням переважного права на одержання житла, як особи, що має статус інваліда війни 3 групи - ветерана війни і перебуває у списках Львівської міської ради на позачергове поліпшення житлових умов, як громадянина, який потребує поліпшення житлових умов та надання їм жилих приміщень.

Зобов`язано ВК Львівської міської ради, ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області, ГУ НП України у Львівській області повторно розглянути та увалити рішення про надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї позачергово у постійне користування благоустроєне житлове приміщення, яке за розміром і санітарними умовами відповідатиме статтям 48, 50 ЖК України, відповідно до вимог пункту 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з врахуванням переважного права на одержання житла, як особи, що має статус інваліда війни - ветерана війни і перебуває в списках Львівської міської ради на позачергове поліпшення житлових умов.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ненадання позивачу як інваліду війни 3 групи - ветерану війни житла протягом 20 років перебування на обліку є грубим порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів. Суд дійшов висновку, що спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року апеляційну скаргу ГУ НП України у Львівській області задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2020 року скасовано. Провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачеві його право на звернення до суду з цим позовом у порядку адміністративного судочинства.

Скасовуючи рішення районного суду та закриваючи провадження

у справі, апеляційний суд виходив із того, що позивач, який проходив службу в органах МВС України та має статус інваліда війни, у зв`язку з чим на нього поширюється встановлені законом гарантії щодо першочергового права на одержання житла, оспорює бездіяльність відповідачів щодо незабезпечення його і членів його сім`ї житловою площею. Отже, спір виник після звільнення позивача зі служби в органах МВС України, яка вважається публічною службою, та пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються перебування на публічній службі, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Апеляційний суд послався на відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової

палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Галицького районного суду м. Львова.

У липні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спір має розглядатися у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, оскільки не врахував, що за загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 3,15 ЦПК України). Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Житлові спори - це особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян та організацій.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2139цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-14цс16.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня

2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин

у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають

у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України закріплено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках

їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона

у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних

чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю

майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України закріплено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки регламентовано цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 60 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що служба у Департаменті патрульної поліції є публічною службою.

З аналізу наведених норм вбачається, що військова служба та служба в поліції (раніше служба в органах внутрішніх справ (міліції) належить до публічної служби.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, провадження № 14-62цс20, Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, провадження № 11-166апп18, за позовом особи, звільненої з військової служби, до квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини № А0281 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні житловим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання житлове приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

Судом установлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером МВС України, а також має статус інваліда війни - ветерана війни, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 та посвідченням серії НОМЕР_2 .

Згідно з довідки управлінням житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради

від 26 вересня 2019 року № 2501/752 ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку з 17 грудня 1999 року за № 18914, у списку для першочергового надання житла з 17 грудня 1999 року за № 4323,

як працівник міліції, та у списку для позачергового надання житла з 21 січня 2013 року за № 1776, як інвалід війни 3 групи.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною бездіяльність Департаменту житлового господарства Львівської міської ради, ВК Львівської міської ради та ГУ МВС України у Львівській області,

яка полягає у незабезпеченні його житлом у строк, що передбачений пунктом 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», та зобов`язати Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради

у встановленому чинним законодавством України порядку привести

у відповідність черговість (номер черги) у списку щодо перебування його, ОСОБА_1 , та членів його сім`ї, для отримання позачергово благоустроєного житла, як особи, що має статус інваліда війни 3 групи - ветерана війни, вчинити дії з розподілу та виділити (надати) йому та членам його сім`ї, позачергово у постійне користування благоустроєне житлове приміщення, а також зобов`язати ВК Львівської міської ради, Ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області, ГУ НП України у Львівській області повторно розглянути та ухвалити рішення про надання йому та членам його сім`ї позачергово у постійне користування благоустроєне житлове приміщення, яке за розміром і санітарними умовами відповідатиме положенням статей 48, 50 ЖК України, відповідно до вимог пункту 18

статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з врахуванням переважного права на одержання житла, як особи, що має статус інваліда війни - ветерана війни і перебуває у списках Львівської міської ради на позачергове поліпшення житлових умов.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач, який проходив службу в органах МВС України та має статус інваліда війни, у зв`язку з чим на нього поширюється встановлені законом гарантії щодо першочергового права на одержання житла, оспорює бездіяльність відповідачів щодо незабезпечення його і членів його сім`ї житловою площею. Отже, спір виник після звільнення позивача зі служби в органах МВС України, яка вважається публічною службою, та пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються перебування на публічній службі, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Зазначене також узгоджується із правовими висновками у подібних справах, розглянутих Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 686/6775/18, провадження № 61-42631сво18, а також правовими висновкамиВеликої Палати Верховного Суду, викладених у постановах:

від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц, провадження

№ 14-360цс18, від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17, провадження № 14-162 цс19.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначений спір повинен

розглядатися у порядку цивільного судочинства про що вказав Верховний Суду України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2139цс15

та від 02 березня 2016 року у справі № 6-14цс16, не заслуговують на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду відступила від зазначених правових висновків і судова практика щодо юрисдикції цієї категорії справ є сталою.

Крім того, вказана практика підтверджена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №362/643/2, провадження № 14-32цс22, (пункт 51). У цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15, провадження № 14-169цс18, де позов пред`явлено звільненим у запас військовослужбовцем про визнання протиправним і скасування рішення житлово-побутової комісії про зняття з квартирного обліку та поновлення на квартирному обліку для отримання житла позачергово, так як вказаний спір підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства.

Отже, підстав для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник