печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6740/22-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Трубінській І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину сплачених нею витрат на утримання спільного майна в сумі 41341,84 грн; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про те, що 29 серпня 1999 року сторони уклали шлюб, який 01 березня 2021 року рішенням Печерського районного суду м. Києва розірваний.

Під час перебування в шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021року у цивільній справі №757/36999/20 за позовом ОСОБА_2 до неї в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Вказане судове рішення набрало законної сили 09 грудня 2021 року.

Позивач указує, що відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, однак з 23 червня 2020 року не проживає в спільній квартирі й не несе витрат на утримання спільного нерухомого майна.

Так, за період з 23 червня 2020 року до 12 січня 2022 року позивач несла витрати на утримання майна в сумі 82683,69 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просила про задоволення позову.

Ухвалою судді від 16 лютого 2022 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

14 липня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що зазначаючи період, за який позивач просить стягнути витрати на утримання майна, починаючи з 23 червня 2020 року, позивач не вказала про те, що в період з 23 червня 2020 року до 1 березня 2021 року сторони перебували у шлюбі й спільно несли витрати на утримання зазначеного нерухомого майна.

Крім того, деякі надані позивачем квитанції не стосуються предмету спору, оскільки здійснені в інший період, ніж той, який вказує позивач.

Разом з тим, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було визнано за відповідачем лише 09 грудня 2021 року, до цього часу позивач чинила перешкоди у проживанні у спільній квартирі та не визнавала його як власника Ѕ частини цієї квартири. Таким чином, обов`язок по сплаті за комунальні послуги за цю квартиру у відповідача виник після проголошення постанови Київського апеляційного суду - 9 грудня 2021 року. При цьому, єдина квитанція, яка підтверджує понесення позивачем витрат на утримання спільного майна - це квитанція від 12 січня 2022 року №47/286 на суму 5212,31 грн. Однак вказана квитанція належним чином не засвідчена.

Разом з тим, позивач додала квитанції, однак не надала обґрунтування сум, що просила стягнути, ні належного розрахунку цих сум. При цьому, позивачем продубльовано дві квитанції дві квитанція від 01/9 від 03 вересня 2021 року за період з 01 червня 2021 року до 01 січня 2021 року на суму 7123,23 грн та дві квитанції на одну суму й за той самий період. Таким чином, підстави для задоволення позову - відсутні.

Позивачка просила справу розглядати у її відсутності, позов просила задовольнити.

03 серпня 2022 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Суд установив, що 29 серпня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується актовим записом №378 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 29 серпня 1999 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 1 березня 2021 року шлюб між сторонами розірвано.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у цивільній справі №757/36999/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

06 січня 2022 року право власності на Ѕ частину квартири зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_2 разом із двома дітьми, відповідач у квартирі не проживає з 23 червня 2020 року. На підтвердження витрат на управління та утримання спільним майном надала квитанції на оплату житлово-комунальних послуг за період з 22 червня 2020 року до 12 січня 2022 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ЦК України ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Таким чином, сторони в силу вимог статей 322,360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Зі змісту даної норми слідує, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Таким чином, витрати, пов`язані з утриманням майна, до яких входить і у тому числі й сплата вартості комунальних послуг, повинні нести всі співвласники майна, незалежно від того, чи проживають вони у квартирі.

Разом з тим, правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги»

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Згідно з частиною 2 ст. 19 Закону учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Крім того, статтею 20 Закону визначено, що споживачем комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

При цьому, ст. 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Суд установив, що 25 червня 2020 року ОСОБА_2 подав до Керівника управління Національної поліції Печерського району в м. Києві заяву про отримання від родичів ОСОБА_1 погроз, в якій зазначив про те, що з 23 червня 2020 року він виїхав з квартири АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач надала квитанції по сплаті за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 , однак не надала доказів того, що відповідач користувався житлово-комунальними послугами в належній сторонам квартирі.

При цьому, слід зазначити, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності, а тому ці житлово-комунальні послуги вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

Крім того, з наданих позивачем квитанцій вбачається, що договори щодо надання зазначених послуг укладені саме з позивачем у справі - ОСОБА_1 .

За приписами частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, відповідно до частини першої статті 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦК України).

За змістом частин шостої - десятої статті 84 ЦПК України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

З огляду на викладене слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, доказів на спростування цього позивач не надала, не користується вищезазначеними житлово-комунальними послугами, а оплата за їхнє використання здійснюється позивачем відповідно до кількості спожитих послуг саме позивачем, яка проживає у квартирі та користується ними.

За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, а також оцінивши усі надані сторонами докази в їх сукупності та з урахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. ст. 12, 13, 19, 81, 137, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 360, 526, 530, 544 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 12 серпня 2022 року.

Суддя О. Л. Бусик