Справа № 297/1918/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого ГЕЦКО Ю. Ю., з участю секретаря судового засідання Ісак О. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 з відповідачкою ОСОБА_2 проживали в цивільному шлюб до жовтня 2019 року.

За час спільно проживання у позивача та відповідачкою народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на сьогоднішній день повнолітній, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

10.07.2018 року, відповідачка офіційно змінила країну проживання та виїхала за кордон на постійне місце проживання до Словацької республіки.

У період з липня 2018 року по жовтень 2019 року вона декілька разів приїзжала до України, щоб відвідати сім`ю. В подальшому такі візити на тривалий час припинилися.

20.04.2021 року відповідачка повернулась до України та знов офіційно змінила місце проживання.

Спільний син ОСОБА_3 весь час поки не було матері залишився проживати в Україні в місті Ужгород, перебуваючи на вихованні та повному утриманні батька.

ОСОБА_3 з матір`ю не можуть найти спільну мову, пояснюючи тим, що вона його не розуміє. На даний час, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідачка знову спланувала змінити місце проживання та наполягає віддати сина ОСОБА_3 , щоб виїхати за кордон, незважаючи на його особисту думку. З даного приводу у позивача з відповідачкою постійно виникають сварки. Син ОСОБА_3 категорично проти виїзду з матір`ю за кордон, мотивуючи тим що йому краще з батьком ОСОБА_1 . В м. Ужгороді в нього є особисті інтереси, багато друзів, школа, місце проживання, власна квартира куплена мною і покидати Україну він не має наміру.

За таких обставин, позивач переконаний, що син ОСОБА_3 повинен проживати разом з ним, адже до цього моменту батько ОСОБА_1 його виховував та жодних проблем не виникало. Батько знає всі його звички і потреби, ставиться до нього із порозумінням та терпінням. Позивач ОСОБА_1 є приватним підприємцем та має постійний дохід. Позивач є людиною психічно адекватною, спокійною, врівноваженою, серйозною, відповідальною та цілеспрямованою.

Відтак, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 існує спір з приводу місця проживання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що при визначенні місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 слід врахувати, що ОСОБА_1 є приватним підприємцем, має стабільний заробіток, що дає йому можливість створити належні умови для його утримання та виховання сина ОСОБА_3 .

Посилаючись на вищевикладені обставини, враховуючи вік неповнолітнього сина, а також його особисту думку, його прихильність до ОСОБА_1 та інші обставини, що мають істотне значення, позивач просить суд визначити місце проживання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак просив розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі з підстав викладених в ньому та доданих доказів на підтвердження обставин, та просить його задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, подала заяву в якій просить суд розглядати справу без її участі, просила прийняти рішення на розсуд суду.

Неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , подав до суду нотаріально завірену заяву в якій виразив свою точку зору, щодо визначення його місця проживання з батьком. Зважаючи на те, що у ОСОБА_3 з батьком гарні відносини, є спільні спортивні заняття, останній приділяє багато уваги сину як в навчанні та вихованні, вони розуміють один одного і ОСОБА_3 зручно з проживати з батьком, просить суд взяти до уваги вказану заяву та визначити його місце проживання з батьком ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні судом достеменно встановлено, що позивач ОСОБА_1 з середини 2019 року фактично самостійно виховує, утримує неповнолітнього ОСОБА_3 тобто дитину віком до 18 років.

Також, судом встановлено що позивач ОСОБА_1 має постійне місце проживання АДРЕСА_1 , де і проживає неповнолітній, а відповідачка ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , тобто сторони проживають окремо в різних населених пунктах.

Враховує суд і соціальні зв`язки дитини, які з огляду на те, що вона з народження по теперішній час, проживала у м. Ужгород Закарпатської області, відвідувала там дошкільний дитячий заклад, шкільні заклади, гуртки є більш стійким за місцем проживання батька. Також, суд не може залишити і поза увагою і саму думку неповнолітнього, яка викладена в заяві, оскільки на день виникнення спору між сторонами, такому виповнилося 14 років.

Разом з тим, надаючи оцінку усім вищевказаним обставинам, суд звертає увагу що визначаючи місце проживання дитини з батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, які полягають у тому щоб жити разом зі своїми батьками, виховуватися ними, маючи належні умови для проживання, навчання, розвитку, отримання медичної допомоги тощо.

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Згідно статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Положеннями ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 14, 18 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує таке питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення статті 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, в принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Враховуючи зібрані докази у справі з приводу визначення місця проживання дитини в їх сукупності, а також, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд дійшов висновку що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 24, 80, 84, ч. 3 ст. 105, 112, 180-182, 184 СК України, ст. ст. 81, 141, 263-265, 354, 355, 430 ЦПК України,

рішив:

Позов задоволити повністю.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 992 гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Юрій ГЕЦКО