Справа № 201/3456/22
Провадження № 2/201/2194/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Батманової В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08.06.2022 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Автокредит Плюс», в якому просить, стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 810,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що позивач був прийнятий на посаду фахівця з обробки дебіторської заборгованості в Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на підставі наказу № 10-К від 10.04.2018.

15.03.2022 позивач звернувся до керівництва ТОВ «Автокредит Плюс» з заявою про звільнення за власним бажанням з подальшою виплатою бонусів. 15.03.2022 на електронну адресу позивача надійшла відповідь про те, що керівником ТОВ «Автокредит Плюс» Кравчута В.А. заяву про звільнення та виплату бонусів узгоджено в повному обсязі. Відповідно до наказу № АП 000000010 від 15.03.2022 позивача було звільнено в той же день з займаної посади за власним бажанням, на підставі ст.38 Кодексу Законів про Працю України. Згодом позивачем було з`ясовано, що йому не провели виплату нарахованих коштів за виконання функціональних обов`язків за лютий та березень 2022 року у сумі 16 810,00 грн., без урахування обов`язкових відрахувань. 27.04.2022 позивач направив на адресу відповідача лист-повідомлення, в якому просив провести розрахунок коштів, які були нараховані за виконання функціональних обов`язків за лютий та березень 2022 року, а також просив надати копію наказу про звільнення. На своє звернення від 27.04.2022 отримав відповідь №06.05.2022-3 від 06.05.2022 з якої вбачається, що: «у зв`язку із звільненням з 15.03.2022 ТОВ «Автокредит Плюс» було проведено наступний розрахунок та було виплачено : 2 362,11 грн. заробітної тати за березень 2022 року; 15 282,57 грн. компенсації за невикористану відпустку; 3 950,13 грн. премії. Заборгованість із проведення розрахунку у зв`язку із звільненням відсутня, також надано наказ про звільнення. 17.05.2022 позивач вдруге звернувся до відповідача з вимогою провести повний розрахунок, а саме - виплатити суму коштів (бонусів), які були нараховані за виконання функціональних обов`язків за лютий та березень 2022 року. У відповідь отримав листа б/н від 19.05.2022 аналогічного змісту з листом від 06.05.2022.

У зв`язку з викладеним просив суд стягнути нараховані але не сплачені кошти за виконані функціональні обов`язки в період з 01 лютого 2022 року по 15 березня 2022 року в загальній сумі 16 810,00 грн. без урахування обов`язкових відрахувань.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 червня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2022 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні.

Представником відповідача суду надано відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилався на те, що розрахунок з позивачем було проведено в день його звільнення та права на інші виплати позивач не мав, оскільки вони не були обумовлені жодним чином, просив відмовити в задоволенні позову.

Позивач надав відповідь на відзив в якій зазначав, що при прийняті його на роботу сторонами було обумовлено розмір і виплату додаткової заробітної плати за виконання функціональних обов`язків у вигляді «бонусів».

Відповідач заперечував вказані твердження позивача у своїх заперечення від 05.08.2022, посилаючись на той факт, що жодних домовленостей між сторонами, на які посилається позивач, між сторонами не було.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач був прийнятий на посаду фахівця з обробки дебіторської заборгованості в Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на підставі наказу № 10-К від 10.04.2018.

15.03.2022 позивач звернувся до керівництва ТОВ «Автокредит Плюс» з заявою про звільнення за власним бажанням з подальшою виплатою бонусів.

15.03.2022 на електронну адресу позивача надійшла відповідь про те, що керівником ТОВ «Автокредит Плюс» Кравчута В.А. заяву про звільнення та виплату бонусів узгоджено в повному обсязі.

Відповідно до Наказу № АП 000000010 від 15.03.2022 позивача було звільнено в той же день з займаної посади за власним бажанням, на підставі ст.38 Кодексу Законів про Працю України.

Згодом позивачем було з`ясовано, що йому не провели виплату нарахованих коштів за виконання функціональних обов`язків у вигляді «бонусів» за лютий та березень 2022 року у сумі 16 810,00 грн., без урахування обов`язкових відрахувань.

27.04.2022 позивач направив на адресу відповідача лист-повідомлення, в якому просив провести розрахунок коштів, які були нараховані за виконання функціональних обов`язків у вигляді «бонусів» за лютий та березень 2022 року, а також просив надати копію наказу про звільнення.

На своє звернення від 27.04.2022 отримав відповідь №06.05.2022-3 від 06.05.2022 з якої вбачається, що: «у зв`язку із звільненням з 15.03.2022 ТОВ «Автокредит Плюс» було проведено наступний розрахунок та було виплачено: 2 362,11 грн. заробітної тати за березень 2022 року; 15 282,57 грн. компенсації за невикористану відпустку; 3 950,13 грн. премії. Заборгованість із проведення розрахунку у зв`язку із звільненням відсутня, також надано наказ про звільнення.

17.05.2022 позивач вдруге звернувся до відповідача з вимогою провести повний розрахунок, а саме - виплатити суму коштів (бонусів), які були нараховані за виконання функціональних обов`язків за лютий та березень 2022 року.

У відповідь отримав листа б/н від 19.05.2022 аналогічного змісту з відповіддю №06.05.2022-3 від 06.05.2022.

З наданого відповідачем відзиву вбачається, що за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 ОСОБА_1 було нараховано 20440,00 грн., в тому числі оклад 6500,00 грн. та премія 13940,00 грн., утримано військовий збір 306,60 грн., ПДФО 3679,20 грн., виплачено 19503,61 грн. за лютий 2022 року.

За період з 01.03.2022 по 15.03.2022 ОСОБА_1 було нараховано 26825,85 грн., в тому числі оклад 2934,29 грн., компенсація відпустки 18984,56 грн. та премія 4907,00 грн., утримано військовий збір 402,39 грн., ПДФО 4828,65 грн., виплачено 21594,81 грн.

Таким чином, ТОВ Автокредит Плюс було у повному обсязі виконано свої зобов`язання із нарахування та виплати заробітної плати, премії, компенсації за невикористану відпустку за період з 01.02.2022 по 15.03.2022, заборгованість із проведення розрахунку із позивачем відсутня.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

У частині другій 233 КЗпП України зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду |Касаційний цивільний суд, від 05.12.2018, № 134/1781/16-ц|61-23397св18.

Разом з цим, суд критично оцінює доводи позивача в частині того, що при прийняті його на роботу сторонами було обумовлено розмір і виплату додаткової заробітної плати за виконання функціональних обов`язків у вигляді «бонусів», оскільки належних та достатніх доказів на підтвердження вказаному суду не надано та судом не встановлено.

За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати при звільненні.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова