Постанова

Іменем України

12 липня 2022 року

м. Київ

справа № 463/3577/17

провадження № 61-725св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христина Миколаївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юзва Назарій Богданович, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп», товариство з обмеженою відповідальністю «Оптимум Фактор»,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти», підписану адвокатом Микитою Тарасом Володимировичем, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2018 року в складі судді Леньо С. І. та на постанову Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року в складі колегії суддів Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи

У липні 2017 року ТОВ «Львівморепродукти» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання правочинів недійсними.

Позов мотивувало тим, що 11 листопада 2011 року між ПАТ «Ерсте Банк» та ТОВ «Львівморепродукти» укладено генеральну угоду № 010/6.2.1.4.0/11577, в рамках якої укладені кредитні договори № № 012/6.2.1.4.0/11578 (далі договір № 11578), 011/6.2.1.4.0/11579 (далі договір № 11579), 011/6.2.1.4.0/11580 (далі договір № 11580) з наступними змінами, відповідно до яких банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі, на строк і на умовах, передбачених у цих договорах, а позичальник зобов`язався повернути кредит та виконати інші зобов`язання, передбачені договорами. На забезпечення виконання позичальником зобов`язань, передбачених генеральною угодою, сторони того ж дня уклали договір іпотеки нерухомого майна № 010/6.2.1.4.0/11577/1, предметом якого є будівлі та споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 м? за адресою: АДРЕСА_1 , а також нежитлові приміщення площею 494,1 м? і 297,5 м?, розташовані за цією ж адресою.

У подальшому банк відступив право вимоги за кредитними та іпотечним договорами ТОВ «Фінанс Траст Груп», який 26 квітня 2016 року направив позивачу листа про можливість врегулювання виконання зобов`язань за кредитними договорами у разі внесення: за договором № 11580 у строк до 29 квітня 2016 року включно грошових коштів у розмірі 2 000 000 грн з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку статті 605 ЦК України; за договором № 11579 - грошових коштів у розмірі 1 100 000 грн за графіком: 550 000 грн у строк до 30 вересня 2016 року включно і 550 000 грн у строк до 31 жовтня 2016 року включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку статті 605 ЦК України; за договором № 11578 - грошових коштів у розмірі 1 100 000 грн за графіком: 550 000 грн у строк до 30 листопада 2016 року включно і 550 000 грн у строк до 30 грудня 2016 року включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку статті 605 ЦК України.

ТОВ «Львівморепродукти» вказувало, що прийняло таку пропозицію нового кредитора та на виконання листа сплатило вказані в ньому суми коштів, однак не дотрималося графіку їх внесення. Незважаючи на прострочення сплати коштів за кредитними договорами, ТОВ «Фінанс Траст Груп» видало довідки від 28 квітня 2016 року № 732, від 17 січня 2017 року № 40 та від 02 лютого 2017 року № 148, у яких зазначило, що зобов`язання за кредитними договорами припинено. Однак, надіславши кредитору вимогу від 20 лютого 2017 року про виключення записів про іпотеку та обтяжень з Державного реєстру речових прав та записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, позивач отримав відповідь від 17 березня 2017 року, згідно якої кредитор повідомив позичальника про відсутність факту списання (прощення) боргу за кредитними договорами № 11578 та № 11579 та необхідність виконати зобов`язання за цими договорами в повному обсязі, оскільки позивач не дотримався запропонованого кредитором графіку внесення коштів. Також цим листом повідомлено позивача про те, що згадані вище довідки про припинення зобов`язань є недійсними.

Позивач указував, що відмова кредитора у вилученні записів про іпотеку та обтяження є незаконною, оскільки між сторонами було досягнуто домовленості про врегулювання заборгованості за кредитними договорами шляхом направлення кредитором відповідної пропозиції і її прийняття боржником. Зазначав, що незважаючи на порушення боржником графіку внесення коштів кредитор прийняв таке прострочення боржника як належне виконання зобов`язання, що підтвердив відповідними довідками. За таких обставин позивач уважав припиненими зобов`язання за кредитними договорами та договором іпотеки. Разом із тим 25 квітня 2017 року укладено ще два договори про відступлення прав вимоги за іпотечним договором під № 3171 та № 3173, за змістом яких кінцевим набувачем прав вимоги за договором іпотеки є ОСОБА_1 17 червня 2017 року новий іпотекодержатель у порядку задоволення своїх вимог провів державну реєстрацію права власності на предмети іпотеки.

Позивач уважає, що ОСОБА_1 не міг набути прав вимоги за іпотечним договором, а державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ним є незаконною, оскільки зобов`язання за договором іпотеки вже було припинено внаслідок його виконання та прощення боргу попереднім кредитором. Подальше передання ОСОБА_1 нерухомого майна в іпотеку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач уважає фіктивним як таке, що вчинене відразу після звернення ТОВ «Львівморепродукти» до Господарського суду Львівської області з позовом про визнання зобов`язань за іпотечним договором припиненими.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ТОВ «Львівморепродукти» просило суд ухвалити рішення, яким:

скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення загальною площею 297,5 м? за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 21019778) за ОСОБА_1 , яка здійснена 17 червня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М.;

скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення № № 36-40, 40а, 41-50 загальною площею 494,1 м? за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 21019573) за ОСОБА_1 , яка здійснена 17 червня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М.;

скасувати державну реєстрацію права власності на будівлі та споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 м? за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 21019171) за ОСОБА_1 , яка здійснена 17 червня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М.;

визнати недійсним договір іпотеки № 1912 від 23 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та скасувати запис про іпотеку 21085589 і запис про обтяження № 21085265;

визнати недійсним договір іпотеки № 1910 від 23 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , і скасувати запис про іпотеку 21083907 і запис про обтяження № 21083284;

визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11 листопада 2011 року, укладений 25 квітня 2017 року між ТОВ «Оптимум Фактор» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що прощення боргу як підстава для припинення зобов`язання не може розглядатись інакше, ніж односторонній правочин, який повинен бути вчиненим у такій самій формі, що і правочин, зобов`язання за яким припиняються, оскільки повинен містити точні обставини, за яких відбувається прощення боргу, зміст договору, за яким виник обов`язок боржника, обсяг прощення, а також дату, з якої зобов`язання вважається припиненим. Суди встановили, що в справі, яка переглядається, підставою для припинення зобов`язання (прощення боргу) кредитор визначив сплату конкретних сум у встановленні ним строки. Оскільки позивач не дотримався графіку платежів, який викладено в листі кредитора № 718 від 26 квітня 2016 року, суди вважали відсутніми підстави для припинення зобов`язань за генеральною угодою та договором іпотеки. Суди не прийняли доводи позивача про те, що між сторонами в розумінні статті 207 ЦК України в письмовій формі укладено договір про прощення боргу шляхом обміну листами, оскільки така форма для позивача і ТОВ «Фінанс Транс Груп» як суб`єктів господарювання відповідно до частини першої статті 181 ГК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не допускалася. Видані кредитором довідки щодо припинення зобов`язань за кредитними договорами, які в подальшому були відкликані кредитором, за висновком судів не можуть замінити одностороннього правочину про прощення боргу. Суди також установили, що станом на 17 березня 2017 року загальний розмір заборгованості позивача за кредитними договорами № 11578 та № 11579 становить 5 652 392,32 грн, у зв`язку з чим після невиконання позичальником вимоги про усунення порушень правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості.

Оскільки основне зобов`язання, наявне між сторонами, не є припиненим в розумінні статті 605 ЦК України, а договір іпотеки від 11 листопада 2011 року передбачає можливість задоволення вимог іпотекодержателя в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», суди не вбачали підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірні приміщення за відповідачем. Зобов`язання за договором іпотеки від 11 листопада 2011 року як похідне від основного зобов`язання суди також визнали неприпиненими. При цьому апеляційний суд прийняв до уваги рішення Господарського суду міста Києва від 18 лютого 2019 року у справі № 914/777/17, яким у задоволенні позову ТОВ «Львівморепродукти» до ТОВ «Фінанс Траст Груп» та ТОВ «Оптимум Фактор» про припинення зобов`язань за договором іпотеки відмовлено. Оскільки відсутні підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірні приміщення за відповідачем, суди відмовили і в задоволенні позовних вимог про визнання договорів іпотеки недійсними, не встановивши ознак їх фіктивності.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «Львівморепродукти» про визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки від 25 квітня 2017 року, укладеного між ТОВ «Оптимум Фактор» та ОСОБА_1 , суди відмовили внаслідок неналежного складу співвідповідачів.

Аргументи учасників справи

10 січня 2022 року ТОВ «Львівморепродукти» подало до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на вказані судові рішення та просило їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили помилковий висновок про неукладення між сторонами письмового договору про прощення боргу. Вказує, що цивільним законодавством не встановлено спеціальних вимог до форми кредитного договору, а тому правочин про прощення боргу за кредитним договором може бути укладено в письмовій формі у спрощений спосіб, тобто внаслідок обміну листами між сторонами. Зазначає, що позивач як боржник прийняв оферту кредитора щодо списання боргу після сплати позичальником певних сум у встановлені кредитором строки. Не заперечуючи факту прострочення сплати визначених кредитором платежів, зазначає, що позичальник фактично розпочав виконання договору про прощення боргу, у зв`язку з чим такий правочин не може вважатися неукладеним. Наполягає на тому, що кредитор прийняв прострочення боржника, видавши довідки про припинення зобов`язань за кредитними договорами, які хоч і не є правочином про прощення боргу, але є документами, що підтверджують його укладення між сторонами. Вказує, що довідки про відсутність претензій до боржника були відкликані кредитором вже після прийняття прострочення боржника та схвалення виконання основного зобов`язання, що свідчить про неправомірну односторонню відмову кредитора від виконання умов договору про прощення боргу.

У червні 2022 року від ОСОБА_1 та ТОВ «Фінанс Траст Груп» до Верховного Суду надійшли аналогічні за змістом відзиви на касаційну скаргу, в яких відповідач і третя особа просили залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзиви мотивовані тим, що суди зробили правильний висновок про чинність зобов`язань ТОВ «Львівморепродукти» перед ОСОБА_1 за кредитними договорами № 11578 та № 11579 та, відповідно, договором іпотеки, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовили в задоволенні позову. Чинність зобов`язань за договором іпотеки підтверджено й в іншій судовій справі № 914/777/17. Вказують, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах суду касаційної інстанції, на які містяться посилання в касаційній скарзі, зроблені за інших фактичних обставин у справах з іншим предметом спору.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження в справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 25 квітня 2022 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; заявник зазначає, що суди при вирішенні справи не застосували висновків викладених у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року в справі № 912/1883/17 та від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17; відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 214, 545 ЦК України; суди не дослідили зібрані у справі докази.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 11 листопада 2011 року між ПАТ «Ерсте Банк» та ТОВ «Львівморепродукти» укладено генеральну кредитну угоду № 010/6.2.1.4.0/11577 із подальшим укладенням в її рамках кредитних договорів:

№ 012/6.2.1.4.0/11578 від 11 листопада 2011 року на суму 4 500 000 грн зі строком користування кредитними коштами до 10 листопада 2016 року;

№ 011/6.2.1.4.0/11579 від 11 листопада 2011 року на суму 3 000 000 грн зі строком користування кредитними коштами до 09 листопада 2012 року;

№ 011/6.2.1.4.0/11580 від 11 листопада 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань, що виникають з генеральної кредитної угоди, між позивачем та ПАТ «Ерсте Банк» укладено договір іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11 листопада 2011 року, предметом якого є будівлі та споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 м? за адресою: АДРЕСА_1 , а також нежитлові приміщення загальною площею 494,1 м? та 297,5 м?, розташовані за цією ж адресою.

У зв`язку з укладенням договору про відступлення прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами від 28 травня 2015 року права вимоги до ТОВ «Львівморепродукти» як за основним, так і забезпечувальним зобов`язаннями прейшли від банку до ТОВ «Фінанс Транс Груп».

Листом № 718 від 26 квітня 2016 року новий кредитор повідомив боржника про можливість врегулювання зобов`язань за кредитними договорами у разі внесення:

за договором № 11580 у строк до 29 квітня 2016 року включно грошових коштів у розмірі 2 000 000 грн з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку статті 605 ЦК України;

за договором № 11579 грошових коштів у розмірі 1 100 000 грн за графіком: 550 000 грн у строк до 30 вересня 2016 року включно і 550 000 грн у строк до 31 жовтня 2016 року включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку статті 605 ЦК України;

за договором № 11578 грошових коштів у розмірі 1 100 000 грн за графіком: 550 000 грн у строк до 30 листопада 2016 року включно і 550 000 грн у строк до 30 грудня 2016 року включно з наступним прощенням залишку боргу за цим договором в порядку статті 605 ЦК України.

У строк, визначений в листі ТОВ «Фінанс Траст Груп» від 26 квітня 2016 року, позивач вніс усю визначену кредитором суму за договором № 11580, що підтверджується копією платіжного доручення від 28 квітня 2016 року.

У зв`язку з викладеним ТОВ «Львівморепродукти» та ТОВ «Фінанс Траст Груп» 27 квітня 2016 року уклали договір про врегулювання заборгованості за кредитним договором № 11580, відповідно до якого зобов`язання позичальника за кредитним договором № 11580 при умові сплати 2 000 000 грн припиняються відповідно до статті 605 ЦК України. Згідно з пунктом 3.3 цього договору у разі невиконання позичальником зобов`язань за цим договором всі домовленості сторін втрачають силу і діють умови кредитного договору.

За іншими кредитними договорами графік внесення платежів позивачем не дотримано. Зокрема, за договором № 11579 кошти внесені 30 вересня 2016 року в сумі 550 000 грн; 28 жовтня 2016 року в сумі 275 000 грн та 30 листопада 2016 року в сумі 275 000 грн. За договором № 11578 кошти внесені 30 листопада 2016 року в сумі 275 000 грн, 29 грудня 2016 року в сумі 550 000 грн, 31 січня 2017 року в сумі 175 000 грн та 100 000 грн.

Учасники справи не заперечують, що договори про врегулювання заборгованості за кредитними договорами № 11578 та № 11579 між ними не укладалися.

У довідках № 732 від 28 квітня 2016 року, № 41 від 17 січня 2017 року, № 40 від 17 січня 2017 року, № 148 від 02 лютого 2017 року, виданих ТОВ «Фінанс Траст Груп», вказано про припинення зобов`язань за всіма трьома кредитними договорами.

Відповідно до листа ТОВ «Фінанс Траст Груп» № 691 від 17 березня 2017 року повідомлено боржника про те, що внаслідок недотримання позичальником графіку внесення платежів, сплата яких в обумовлений строк була необхідною умовою для прощення іншої частини боргу, загальний розмір заборгованості за кредитними договорами № 11578 та № 11579 станом на 17 березня 2017 року становить 5 652 392,32 грн.

Довідки про припинення зобов`язань за кредитними договорами № 11578 та № 11579 ТОВ «Фінанс Траст Груп» у листі від № 691 від 17 березня 2017 року просило вважати недійсними.

25 квітня 2017 року ТОВ «Фінанс Траст Груп» відступило на користь ТОВ «Оптимум Фактор», яке в свою чергу відступило на користь ОСОБА_1 права вимоги за генеральною кредитною угодою, кредитними договорами № 11578 та № 11579 та договором іпотеки.

17 червня 2017 року в межах задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_1 набув право власності на предмет іпотеки - приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які 23 червня 2017 року передав в іпотеку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18 лютого 2019 року у справі № 914/777/17 у задоволенні позову ТОВ «Львівморепродукти» до ТОВ «Фінанс Траст Груп» та ТОВ «Оптимум Фактор» про припинення зобов`язань за договором іпотеки відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Пред`являючи позов про скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 , позивач посилався на факт припинення основного кредитного зобов`язання та всіх забезпечувальних зобов`язань унаслідок прощення боргу, здійсненого попереднім кредитором.

Зобов`язанням відповідно до частини першої статті 509 ЦК України визнається правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України).

Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Таке прощення є безумовним одностороннім правочином.

Аналіз статті 605 ЦК свідчить, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом, прощенням боргу втілюється в односторонньому правочині. Хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу.

У справі, що переглядається, прощення боргу у листі № 718 від 26 квітня 2016 року, який за своїм змістом є офертою до укладення договору про прощення боргу, пов`язувалося кредитором зі сплатою боржником визначених кредитором сум та у встановлений ним строк.

Позивач у позові та касаційній скарзі наполягає на тому, що вказана оферта ним була прийнята та виконана: частково у встановлений кредитором строк і частково з простроченням.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року в справі № 912/1883/17, на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Натомість у справі, що переглядається, суди встановили, що:

передумовами для спрощення (анулювання) боргу позивача ТОВ «Фінанс Транс Груп» у листі № 718 від 26 квітня 2016 року визначило дві умови: 1) внесення боржником коштів у визначеному кредитором розмірі та 2) вчинення цих дій у встановлений кредитором строк;

кошти за кредитним договором № 11580 сплачені позивачем у повному обсязі та у визначений кредитором строк, у зв`язку з чим сторони уклали договір про врегулювання заборгованості;

кошти за кредитними договорами № № 11578, 11579 внесені позивачем з порушенням визначених кредитором строків, у зв`язку з чим договори про врегулювання заборгованості за вказаними кредитними договорами сторони не уклали;

розмір заборгованості за кредитними договорами № № 11578, 11579 станом на 17 березня 2017 року становив 5 652 392,32 грн;

іпотекою за договором № 010/6.2.1.4.0/11577/1 забезпечено всі зобов`язання, що виникають з генеральної кредитної угоди № 010/6.2.1.4.0/11577 від 11 листопада 2011 року;

за наявності невиконаних зобов`язань боржника за генеральною кредитною угодою на суму 5 652 392,32 грн та невиконання ним вимоги про усунення порушень зобов`язання, ОСОБА_1 як новий кредитор та іпотекодержатель з дотриманням вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що ним у повному обсязі сплачено визначену кредитором суму коштів, що свідчить про прийняття ним оферти кредитора щодо прощення боргу.

Разом із тим за встановлених судами обставин відсутності повного і безумовного прийняття ТОВ «Львівморепродукти» пропозиції ТОВ «Фінанс Транс Груп» про укладення договору щодо прощення боргу та сплати коштів боржником із порушенням визначених у оферті кредитора строків, суди зробили правильний висновок про чинність основного й забезпечувальних зобов`язань та відсутності підстав для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що ТОВ «Львівморепродукти» сплатило кредитору не всю суму заборгованості за основним зобов`язанням, а визначену кредитором її частину, що у випадку її сплати з дотриманням установленого в пропозиції кредитора графіку могло б бути підставою для анулювання (прощення) іншої частини заборгованості в розмірі 5 652 392,32 грн.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо односторонньої відмови кредитора від зобов`язання з прощення боргу після прийняття кредитором прострочення боржника шляхом видачі довідок про відсутність претензій до боржника та припинення зобов`язань за договорами колегія суддів відхиляє з таких мотивів.

Оскільки законом не визначені форма та момент відмови від прийняття виконання кредитором, і прийняття простроченого виконання є правом, а не обов`язком кредитора, останній може реалізувати своє право будь-яким чином, не забороненим законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі № 182/7775/15-ц (провадження № 14-252цс19) вже висловлено висновок з питань, порушених позивачем у касаційній скарзі, та зазначено, що: «задовольняючи позовні вимоги про визнання кредитного договору таким, що припинив дію, а зобов`язання за кредитним договором - припиненим, суд першої інстанції вважав, що з 18 лютого 2015 року цей договір припинив дію у зв`язку з повним виконанням позичальником зобов`язань перед кредитором, на підтвердження чого позивач надав копію довідки № 2-0 від 18 лютого 2015 року (т. 1, а. с. 6). Суд апеляційної інстанції цей висновок вважав помилковим, оскільки позивач не довів заявлену ним вимогу та відсутні юридичні підстави для її задоволення. Надану позивачем копію довідки відповідача № 2-0 від 18 лютого 2015 року про повне виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором апеляційний суд оцінив критично з огляду на таке:

10 червня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про закриття кредитного договору «із дисконтом» та зазначив, що він має суму в розмірі 200 000 грн (т. 1, а. с. 112);

за результатами розгляду цієї заяви відповідач листом № 05-2202817 від 11 липня 2014 року повідомив позивача про те, що станом на цю дату заборгованість за кредитним договором становила 1 028 683,68 грн. Тому відповідач погодився вирішити питання списання частини заборгованості у разі одночасної сплати (одним платежем) позивачем суми в розмірі не менше 90 % від загальної суми боргу (т. 1, а. с. 111);

позивач не надав доказів сплати ним одним платежем після липня 2014 року не менше 90 % від 1 028 683,68 грн, а тому немає підстав для прийняття копії довідки № 2-0 від 18 лютого 2015 року як належного та допустимого доказу у цій справі. […]

Переглядаючи рішення суду першої інстанцій у частині задоволення вимог позивача до відповідача, яке базувалося винятково на доказах, поданих позивачем, апеляційний суд дослідив надані відповідачем докази на підтвердження його доводів і для спростування вимоги позивача про визнання кредитного договору припиненим; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність доказів і їх взаємний зв`язок. Результати оцінки доказів апеляційний суд відобразив у рішенні, зокрема відмовивши у прийнятті копії довідки № 2-0 від 18 лютого 2015 року як належного та допустимого доказу».

З огляду на викладене сама по собі видача кредитором довідок про відсутність претензій до боржника за встановлених судами обставин неповного виконання боржником умов оферти кредитора щодо прощення боргу, зокрема, в частині строків внесення необхідних платежів, не може бути підставою для визнання основного та забезпечувального зобов`язань припиненими.

Оскільки суди встановили відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 , а також не встановили ознак фіктивності договорів іпотеки від 23 червня 2017 року, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та визнання договорів іпотеки недійсними.

У задоволенні позовної вимоги про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним суди вірно відмовили з посиланням на неналежний склад співвідповідачів у справі, оскільки у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Разом із тим ТОВ «Оптимум Фактор» залучено до участі в справі як третя особа, а клопотань про залучення вказаної юридичної особи до участі в справі як співвідповідача позивач не заявляв.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного оскарження не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права та без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року в справі № 912/1883/17 та від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти», підписану адвокатом Микитою Тарасом Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук