Справа №203/5726/21
Провадження №2/0203/627/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Ноторової Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі органу Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Дніпровської митниці про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

28.12.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська через систему «Електронний суд» звернувся ОСОБА_1 (представник позивача адвокат Самарін А.С.) із позовом до Держави України в особі органу Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Дніпровської митниці про відшкодування моральної шкоди, в якому позивач, з урахуванням редакції позовної заяви від 21.02.2022 року, наданої на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 04.01.2022 року, просить суд:

- стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 54600,00 грн та судові витрати у справі.

І. Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з урахуванням редакції позовної заяви від 21.02.2022 року, наданої на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 04.01.2022 року, зазначив, що 04.11.2020 року відносно нього було складено протокол головного державного інспектора відділу оперативного реагування №4 (у м. Кропивницький) управління забезпечення протидії митним правопорушенням про порушення митних правил №0393/11000/20. Митний орган при здійсненні митного огляду товару дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчинив дії, спрямовані на переміщення через митний кордон України товару з приховуванням від митного контролю шляхом подання митному органу, як підставу для його переміщення, сертифікату про походження лісоматеріалів та виготовлених з них пиломатеріалів та товаро-супровідних документів, які містять неправдиві відомості щодо кількості товару.

09.02.2021 року матеріали справи про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 було передано на розгляд до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021 року, справа №203/557/21, провадження у справі про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.10.2021 року апеляційну скаргу Дніпровської митниці Держмитслужби в особі Романенко І.М. на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021 року було залишено без задоволення, а постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021 року відносно ОСОБА_1 без змін.

Позивач вважає, що він тривалий час перебував під безпідставним кримінальним обвинуваченням, внаслідок чого йому було заподіяно моральну шкоду. Протягом усього часу перебування під судом у справі «кримінального обвинувачення» у розумінні Конвенції Ємченко А.О. усвідомлював, що до нього може бути застосований штраф в розмірі 133071,44 грн з конфіскацією пиломатеріалів, належних його діловому партнеру в обсязі 16,527 куб. м. Усвідомлення цього призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та постійного душевного хвилювання, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Також моральна шкода була завдана його діловій репутації, оскільки внаслідок тимчасового вилучення працівниками митниці товару було зірвано зовнішньоекономічний контракт №42 від 31.01.2020 року та зіпсовані відносини з надійним діловим партнером Литовською компанією UAB «WOOD LINE».

При цьому, як зазначив позивач, він вимушений був докласти значних зусиль для відновлення своїх порушених прав, здійснюючи тривалий судовий захист від пред`явленого обвинувачення, витрачаючи свій час на судові засідання та кошти на правову допомогу. Додаткових зусиль та коштів довелося витратити позивачу для організації доставки вилученого товару на митний склад, його розвантаження та завантаження, участь у кількаденній процедурі митного огляду, тримання в простої вантажного автомобіля та залучення вантажників.

Так, позивач, посилаючись на положення статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», вважає, що загальна сума завданої йому моральної шкоди становить 54600,00 грн (52000 + 2600), що він розрахував за такою формулою: 8 повних місяців перебування під кримінальним обвинуваченням х 6500 грн = 52000 грн, та 12 днів неповного місяця 6500 грн : 30 днів х 12 днів = 2600 грн.

З огляду на викладене вище, позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування йому моральної шкоди.

27.04.2022 року у встановлений судом строк через систему «Електронний суд» представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача посилається на те, що складання протоколу це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення, та в силу положень ст. 251 КУпАП, є предметом оцінки якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. На думку представника відповідача, враховуючи, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на завдання шкоди його репутації, то положення ч. 2 ст. 1167 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, що вказує на необхідність доведення наявності вини відповідача та причинного зв`язку між стражданнями позивача та діями відповідача.

У спірному випадку складання протоколу про порушення митних правил від 04.11.2020 року №0393/11000/20 виникли в силу виконання посадовою особою своїх трудових обов`язків, зокрема, фіксації в протоколі про порушення митних правил даних щодо заявлення позивачем декларантом за митною декларацією №UA110280/2020/010304 неправдивих даних про об`єм та вагу товару (заявлено брутто 21660 кг, нетто 20960 кг та додаткова одиниця виміру 16,527 куб. м, виявлено при проведенні огляду та зважування вага брутто 20710 кг, об`єм 18,054 куб. м).

При розгляді судом справи про порушення митних правил позивач лише довів відсутність складу в його діях порушення митних правил, що не може однозначно підтверджувати відсутність правових підстав у відповідача для складання протоколу про порушення митних правил. Таким чином, на думку представника відповідача, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність вини саме відповідача, а не декларанта, а також безпідставність складення протоколу про порушення митних правил, який не є рішенням, а лише фіксацією доказів. Крім того, позивач не довів наявність причинного зв`язку між діями відповідача та моральною шкодою, що в свою чергу, вказує на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Також представник відповідача вважає безпідставними посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Оскільки відповідач не є органом слідства, а позивач не перебував жодного дня під слідством чи судом, оскільки справа про порушення митних правил порушена відносно позивача є адміністративною справою, яка у відповідності до чинного законодавства України, розглядалася судом та була закрита.

З огляду викладене, представник відповідача вважає, що позивачем у позові не зазначено жодного обґрунтування позовних вимог саме до Дніпровської митниці, як і не зазначено правових підстав для розрахунку моральної шкоди з дня складання протоколу про порушення митних правил, не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, є його процесуальним обов`язком.

07.06.2022 року представник позивача подав до суду додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що позивач підтримує позовні вимоги повністю, а доводи Дніпровської митниці, зазначені у відзиві на позов, не спростовують доводів позовної заяви, у зв`язку з чим, не повинні братися судом до уваги при винесенні рішення по суті спору. Так, на думку представника позивача, усі обґрунтування відзиву за своїм характером є черрі-пікінгом, тобто свідомою логічною помилкою придушення доказів, помилковістю неповних доказів, неповною інтерпретацією діючого законодавства, метою якого є схиляння суду до підтримання власної правової позиції, яка не відповідає судовій практиці та чинному законодавству.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 04.01.2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

21.02.2022 року засобами електронного зв`язку у встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 28.02.2022 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою суду від 08.06.2022 року були внесені виправлення в текст рішення суду (вступна та резолютивна частини) від 08.06.2022 року.

У судове засідання, призначене на 08.06.2022 року, учасники справи не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

07.06.2022 року представник позивача та представник відповідача подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, які викладені у додаткових поясненнях сторони позивача у справі та письмовій заяві представника відповідача про відкладення судового засідання або розгляд справи за його відсутності.

Суд на підставі положень статей 128, 211, 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи, що неявка учасників справи у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, розглянув справу за відсутності учасників справи за наявними у матеріалах справи письмовими доказами, та без фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами.

Під час судового розгляду справи суд дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що за відомостями з протоколу Дніпровської митниці Держмитслужби від 04.11.2020 року №0393/11000/20, ОСОБА_1 вчинив дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю шляхом подання митному органу як підставу для їх переміщення сертифікату про походження лісоматеріалів та виготовлених з них пиломатеріалів від 26.10.2020 КР №353534 та товаро-супровідні документи: рахунок-фактура (інвойс) №24 від 26.10.2020 року, товаро-транспортна накладна CMR №1156337 від 26.10.2020 року, які містять неправдиві відомості, та тимчасово вилучені товари пиломатеріали дошки необрізні, дубові, кількість 18,054 куб. м. (20710 кг), вартість 133071,44 грн.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021 року, справа №203/557/21, провадження у справі про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.10.2021 року, справа №203/557/21, апеляційну скаргу Дніпровської митниці Держмитслужби в особі Романенко І.М. на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021 року було залишено без задоволення, а постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021 року відносно ОСОБА_1 без змін.

Постанова Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021 року, справа №203/557/21, набрала законної сили станом на 22.10.2021 року.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування моральної шкоди.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника.

Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до положень статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» 01.12.1994 року №266/94-ВР (далі Закон №266/94-ВР), відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до положень статей 3, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, та така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Так, статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Відшкодування моральної шкоди на підставі частини першої статті 1176 ЦК України і Закону №266/94-ВР здійснюється лише у разі закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Одночасно з цим, питання відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності із застосуванням такого адміністративного стягнення як штраф, вирішується на загальних підставах відповідно до статті 1174 ЦК України у порядку цивільно-правового спору шляхом подання позовної заяви, а не на підставі частини першої статті 1176 ЦК України та Закону №266/94-ВР.

Відповідні правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.05.2016 року, справа №6-440цс16, від 10.10.2019 року, справа №569/1799/16-ц.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що предметом судового розгляду є відшкодування шкоди, завданої позивачу діями органу державного влади митного органу, відповідно до вимог статей 1173, 1174 ЦК України. Підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Так, з огляду на системний аналіз положень ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», обставини справи, судом було встановлено, що діями відповідача щодо ініціювання та здійснення провадження у справі про порушення митних правил, та його подальше закриття судом через відсутність складу адміністративного правопорушення, позивачу було завдано моральної шкоди. Оскільки позивач переніс душевні хвилювання, нервове напруження, погіршення його ділової репутації та відносин з контрагентом у його господарській діяльності як фізичної особи-підприємця, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткові зусилля для організації свого життя.

Отже, судом була встановлена наявність складу цивільного правопорушення в діях відповідача, а саме: протиправного характеру дій митного органу, наявність у позивача як потерпілої особи шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і наступними шкідливими наслідками його дій. При цьому суд враховує те, що цивільно-правова відповідальність за статтями 1173, 1174 ЦК України настає незалежно від вини органу державної влади, його посадової особи.

Водночас, з урахуванням того, що митний орган не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органом досудового розслідування, прокуратури і суду, суд вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» 01.12.1994 року №266/94-ВР, в частині розрахунку розміру моральної шкоди, відповідно до статей 3, 12, 13 вказаного Закону.

Тому розрахована позивачем до відшкодування сума моральної шкоди у загальному розмірі 54600,00 грн є безпідставною та необґрунтованою.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Співмірне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України та відповідно до частин 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене вище, у ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн є достатнім та адекватним розміром відшкодування моральної шкоди, пропорційним понесеним позивачем моральним стражданням, внаслідок протиправних дій відповідача, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд зазначає, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27.11.2019 року, справа №242/4741/16-ц).

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке.

Відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання, зокрема, позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі:

1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;

2) повернення заяви або скарги;

3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі;

4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням);

5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 1650/24182 (далі Порядок).

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 3, 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, надміру зараховані кошти - сума коштів, що становить позитивну різницю між сумою фактично сплачених коштів та сумою коштів, яку повинен сплатити до відповідного бюджету платник платежів (зборів), що визначені відповідним законодавством (крім платежів (зборів), контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби), для повного виконання покладеного на нього грошового зобов`язання; помилково зараховані кошти - кошти, що сплачені платником за видом доходів, який не відповідає суті платежу (збору), визначеного в абзаці третьому цього пункту, та/або до невідповідного бюджету.

Цей Порядок визначає процедури, зокрема, повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі).

Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів та перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, у національній валюті здійснюється Казначейством або головними управліннями Казначейства з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки отримувачів коштів, відкриті в банках або Казначействі, вказані у поданні (висновку, повідомленні) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, органів, які ведуть облік заборгованості в розрізі позичальників, заяві платника (у разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого)).

Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Аналіз викладеного вище дає суду підстави для висновку, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», та судовий збір за подання позову у справах відповідної категорії не справляється. Тому сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 908,00 грн (квитанція від 17.02.2022 року за кодом 6762-1722-8719-1798 на суму 908,00 грн) станом на 01.01.2022 року вважається помилково зарахованими до державного бюджету коштами.

Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для його повернення позивачу та його стягнення з відповідача на користь позивача, та вважає за необхідне роз`яснити позивачу його право звернутися до суду (на рахунок якого помилково перерахований судовий збір), тобто до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, із заявою про отримання подання на повернення помилково зарахованого судового збору в порядку, визначеному Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за №1650/24182.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне частково задовольнити позов ОСОБА_1 та стягнути з Дніпровської митниці Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити, судові витрати зі сплати судового збору у справі компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 274, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі органу Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Дніпровської митниці про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Дніпровської митниці Державної митної служби України (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, буд. 22, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн (десять тисяч гривень).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ф.М. Ханієва