Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

Справа №348/1072/22

Провадження № 2/348/699/22

04 серпня 2022 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого - судді Бурдун Т.А.,

за участі секретаря судового засідання Дмитрук С.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Гураша М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Надвірна в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрований її чоловік ОСОБА_3 та її онук ОСОБА_2 , який фактично не проживає за зазначеною адресою.

Відповідач ОСОБА_2 в 2012 році виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, з того часу проживає за межами України та не має наміру повертатися за місцем своєї реєстрації. Особистих речей відповідача у будинку немає, останній не допомагає їй у веденні господарства, не надає кошти на ремонт будівлі та інші потреби для підтримання будинку у належному стані. Між нею та відповідачем не існує жодних домовленостей щодо збереження за ним права користування житлом у разі його відсутності понад один рік. На вимогу врегулювати даний спір у позасудовому порядку відповідач не реагував, а на протязі останніх шести років з ним взагалі втрачений будь-який зв`язок.

Реєстрація у будинку особи, яка фактично не проживає, порушує право власника на розпорядження, володіння та користування належним на праві приватної власності майном, зокрема, позивач не має можливості отримати субсидію по комунальних послугах.

Просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом в належному позивачу будинку АДРЕСА_1 із зняттям його з реєстраційного обліку.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2022 року було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Також зазначила, що в будинку вона проживає разом з чоловіком. В будинку зареєстрований її онук, однак він майже 10 років не проживає з ними, не спілкується, не телефонує, їй не відомо, де він взагалі знаходиться. Особистих речей відповідача у будинку немає. Кошти на утримання будинку він також не надсилає.

Представник позивача адвокат Гураш М.В. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи, також зазначив, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у вільному користуванні належним йому майном, зокрема, порушує право на отримання субсидії. У добровільному порядку вирішити це питання неможливо.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.23-24, 25). Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позов не подав, а тому суд відповідно до ст.280 ЦПК України за наявності згоди позивача розглядає справу при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

Позивач та представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечували.

04 серпня 2022 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, яка занесена до протоколу судового засідання.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що вона є знайомою позивача. Позивач проживає з чоловіком. Їхній онук проживав з ними, коли ходив до школи. З тих пір, як він поїхав навчатися, вона його не бачила, пройшло набагато більше, ніж рік. Особистих речей відповідача у будинку позивача вона також не бачила. Чи надсилає останній кошти позивачу, їй нічого не відомо. Позивач казала, що онук не приїжджав та по господарству не допомагав.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердила, що відповідача бачила, ще коли він ходив до школи, після цього він поїхав навчатися до Києва, та більш не повертався, вже приблизно десять років. Речей відповідача в будинку вона не бачила. Позивач жалілася, що онук їй навіть не телефонує, не говорила, щоб останній присилав їй якісь кошти. Позивач проживає з чоловіком.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що позивач є її матір`ю, а відповідач є її племінником. Останній навчався в Києві та після цього додому не приїздив, не телефонував, коштів на утримання будинку не надсилав. Речей його в будинку немає. Не говорив, що має намір повертатися. Родині взагалі не відомо, де він знаходиться.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступних висновків.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV).

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_7 є власником домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.09.2015, та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно ( а.с.8-11).

У належному позивачці будинку зареєстрований відповідач по справі онук ОСОБА_2 (а.с.7), однак, у вказаному будинку останній не проживає з 2012 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , складеним комісією Пасічнянської сільської ради від 09.05.2021 року (а.с. 6).

Вказані обставини підтвердили також допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 визначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Нормами статті 405 ЦК України передбачається, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У правовій позиції ВСУ у справі № 6-709цс16 зазначено, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , а саме її онуком. В житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає з 2012 року, особистих речей його в будинку не має, обов`язки щодо утримання будинку не несе, а отже, своєю реєстрацією в будинку чинить перешкоди власнику - позивачу ОСОБА_1 у розпорядженні своїм майном. Таким чином, порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Оскільки власник житла має право на реалізацію передбаченого ст.ст. 317, 319 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування своїм майном.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив.

При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Враховуючи те, що позивач є власником будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить висновку, що право ОСОБА_1 на володіння, користування та розпорядження спірним житловим приміщенням підлягає захисту в силу ст. 41 Конституції України і ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 89, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України,

ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - за адресою: АДРЕСА_1 .

Копію заочного рішення направити сторонам.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: адвокат Гураш Михайло Васильович, адреса місця знаходження: 78400, Івано-Франківська область, м. Надвірна, вул.Ольжича, буд.2 а.

Повний текст рішення складено 05.08.2022 року.

Суддя: Т.А.Бурдун