ПОСТАНОВА

іменем України

15 березня 2022 року м. Кропивницький

справа № 394/358/21

провадження № 22-ц/4809/367/22

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Письменного О.А., Черненка В.В.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2021 року у складі судді Краснопольської Л.П.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання фізичної особи такої, що втратила право користування домоволодінням.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 жовтня 1997 року №807 належить домоволодіння АДРЕСА_1 , яке він отримав у спадок від ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . В домоволодінні, крім позивача зареєстровані: колишня дружина - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_4 , сестра колишньої дружини - ОСОБА_5 . 19 лютого 2016 року шлюб між сторонами був розірваний у судовому порядку. З 25 січня 2019 року відповідачка постійно живе і працює за місцем свого працевлаштування за кордоном в Польщі. З того ж часу вона не бере участь в оплаті комунальних послуг за газ, воду, світло, тепло. Крім того, своїми діями відповідач перешкоджає позивачу в отримані субсидії для оплати комунальних послуг. Таким чином, позивач вважає, що, оскільки відповідач у спірному домоволодінні не проживає понад один рік, комунальні послуги не сплачує, жодних витрат по утриманню домоволодіння не несе, вона втратила право користування зазначеним домоволодінням.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування домоволодінням АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності сторін на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 жовтня 1997 року №807 належить домоволодіння АДРЕСА_1 , яке він отримав у спадок від ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Відповідно до довідки Новоархангельської селищної ради від 23 квітня 2021 року №604 до складу сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - голова домогосподарства, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - колишня дружина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дочка, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - сестра колишньої дружини (а.с.5).

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 10 червня 2019 року по справі №394/287/19 ОСОБА_2 звільнена від обов`язків опікуна її недієздатної сестри ОСОБА_5 , оскільки працює і проживає за кордоном в Польщі, а обов`язки опікуна покладено в зв`язку з цим на її чоловіка - ОСОБА_1 (а.с.6-7).

І з поданих відповідачем до суду першої інстанції пояснень убачається, що ОСОБА_2 разом з дітьми: сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дочкою, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає і працює за кордоном у Польщі. Позивач приїздив до неї з дітьми, однак не виявив бажання працевлаштуватися та проживати разом із сім`єю. На зароблені нею кошти проводили ремонт у будинку, проводили роботи з утеплення будинку. Син, який також працює за кордоном, періодично приїздить до батька та надає йому матеріальну допомогу. Хоча шлюб і було офіційно розірвано, проте продовжували проживати разом у домоволодінні АДРЕСА_1 , в якому вона була зареєстрована з 1997 року. Приїхавши 09.11.2021 на короткий термін до України, змушена проживати у знайомих, оскільки колишній чоловік не допустив на подвір`я будинку, ображав нецензурною лайкою, погрожував. Позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення (а.с.50-51).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження обставин, чим саме порушено право власника і у зв`язку з чим необхідно визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним домоволодінням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справа №6-709цс16.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать, особи, зазначені у ст.64 ЖК України: дружина, їх діти та батьки. Якщо вказані особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Тобто, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідач проживав у спірному домоволодінні як член сім`ї, тому набув права та обов`язки, передбачені ст.156 ЖК України.

Згідно зі ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, для визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: непроживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження того, що відповідач не проживає у будинку більше одного року, а також поважність чи неповажність причин його непроживання, разом з відповідачем у спірному домоволодінні зареєстровані неповнолітні діти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач перебуває на заробітках у Польщі, періодично приїздить в Україну, до будинку, в якому також проживає її сестра ОСОБА_5 , яка перебуває під опікою її колишнього чоловіка. Матеріали справи не містять доказів, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 , а також того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік. При цьому встановлено, що ОСОБА_2 періодично не проживає в спірному домоволодінні, обов`язки по утриманню житла нею здійснюються, вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , реєстрація відповідача в житловому приміщенні за вищевказаною адресою не перешкоджає позивачу в реалізації його прав.

Також позивачем не надано суду жодних належних доказів, які б підтверджували, що реєстрація відповідача в спірному домоволодінні чинить йому перешкоди в користуванні і розпорядженні своїм майном, а також доказів не проживання понад один рік.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України.

Отже аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2021 рокубез змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 березня 2022 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.А. Письменний

В.В. Черненко