БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/453/22
Провадження № 2/497/302/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2022 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря - Ковтун О.І.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кубейська сільська рада Болградського району Одеської області в особі Органу опіки та піклування про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, сім`я розпалась, в зв`язку з втратою почуття взаємної любові, поваги, дружби, різними поглядами на сімейні взаємовідносини, відсутність спільних інтересів.

Від цього шлюбу подружжя має неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка постійно проживає з батьком та перебуває на його утриманні.

Шлюбні відносини припинені з 2020 року, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, подальше спільне життя і збереження сім`ї, на думку позивача не можливе, в зв`язку з чим просить позов задовольнити.

Крім цього, позивач просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним, батьком ОСОБА_1 , оскільки дитина фактично проживає з ним, і не має наміру змінювати місце проживання (а.с.1).

Ухвалою суду від 14.03.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду на 18.03.2022 року о 09:00 годині (а.с.28), та повідомлено сторін по справі (а.с.29).

Відповідачу та третій особі надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву (пояснень) разом з наявними у них доказами (а.с.30).

Позивач в судове засідання не прибув, про час та місце проведення судового розгляду повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства. Подав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог, строк для примирення просив не надавати (а.с.23).

Відповідач у судове засідання також не прибула, про час та місце проведення розгляду справи повідомлена належним чином. На адресу суду подала заяву, в якій не заперечувала проти задоволення вимог позивача та просила строк для примирення - не надавати. Також не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини з батьком (а.с.32).

Третя особа Кубейська сільська рада Болградського району Одеської області в особі Органу опіки та піклування - сповіщена належним чином (а.с.30), представник до суду не прибув. Однак, надіслали заяву про розгляд справи у відсутність представника, заперечень щодо позовних вимог не висказали, та не заперечували щодо визначення місця проживання дитини з батьком (а.с.33).

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, приймаючи до уваги заяви відповідача та третьої особи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються сімейним законодавством, пов`язані з розірванням шлюбу та визначенням місця проживання дитини.

Щодо розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, суд походить з наступного:

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 24.09.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим Червоноармійською сільською радою Болградського району Одеської області, актовий запис №19 (а.с.19).

В цьому шлюбі у сторін народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 16.11.2005 року на підставі актового запису про народження №995, складеним Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеса (а.с.20).

Позивач категорично миритися не бажає, наполягає на розірванні шлюбу, стверджуючи, що шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, наміру та бажання миритися з відповідачем не має (а.с.23).

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнала цілком і беззаперечно, про що подала письмову заяву (а.с.32).

Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Приписами ч.1 ст. 110 Сімейного Кодексу України (надалі - СК України) визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи однозначну позицію учасників справи, суд не вважає за можливе застосування будь-яких заходів щодо збереження шлюбу.

Положення ст. 24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява N 44647/98).

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судовим розглядом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати їх вони не мають наміру.

Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права, та права їх дитини.

Враховуючи вищеназвані обставини, суд приходить до висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - існує формально, а тому підлягає розірванню.

Щодо визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного:

Як зазначалося вище, в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі мають неповнолітнього доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №995, якій виповнилося 16 років від народження (а.с.20).

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2 ст.7 СК України).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 3 ст.160 СК України передбачено - якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч.2 ст.171 СК України).

Аналогічні положення закріплені в ст.12 Конвенції про права дитини, а саме: держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Тобто, з досягненням чотирнадцятирічного віку у дитини з`являється право визначати самостійно своє місце проживання.

В матеріалах справи є в наявності заява ОСОБА_3 , доньки сторін по справі, яка виразила своє бажання проживати з батьком - ОСОБА_1 (а.с.24).

Відповідач по справі ОСОБА_2 також визнала вимоги позивача, та не заперечувала щодо визначення місця проживання їх спільної дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 (а.с.32).

Суд також приймає до уваги думку представника третьої особи Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області в особі Органу опіки та піклування про відсутність заперечень щодо позовних вимог, та наявність згоди на визначення місця проживання дитини з батьком (а.с.33).

Також суд керується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), в якому ВС зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

А також суд приймає до уваги визнання позовних вимог відповідачем та відсутність заперечень третьої особи.

Враховуючи вищеназвані обставини, суд приходить до висновку, що місце проживання дитини ОСОБА_3 слід визначити з батьком - ОСОБА_1 ..

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.7, 104 ч.2, 110, 112,113, 160, 171 СК України ст. ст. 4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 247 ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кубейська сільська рада Болградського району Одеської області - в особі Органу опіки та піклування про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем с. Червоноармійське (нині - с. Кубей), Болградського району, Одеської області, громадянином України та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженкою с. Червоноармійське (нині - с. Кубей), Болградського району, Одеської області, громадянкою України, зареєстрований 24.09.2005 року Червоноармійською сільською радою Болградського району Одеської області, актовий запис №19.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Кодінцева