КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2952/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Мазур Ю.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року та додаткове рішення від 11 березня 2021 року,

встановив:

у жовтні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним наказ відповідача №235-к від 26 червня 2017 року про її звільнення, поновити її на посаді начальника відділу розвитку та інвестицій, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також позивач вказувала, що їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 5 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року з ОСОБА_1 на користь ДП «Укрметртестстандарт» стягнуто судові витрати в розмірі 12 000 грн.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Також позивач просила скасувати додаткове рішення про стягнення судових витрат.

В судові засідання в суді апеляційної інстанції, призначені на 09.06.2022 та 28.07.2022 позивач не з`явилась, від отримання судової повістки-повідомлення ухиляється, заяв про зміну місця проживання та клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавала. Представник позивача в суді першої інстанції - адвокат Лященко А.М. повідомила, що наразі не здійснює представника інтересів ОСОБА_1 .

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання (рішення ЄСПЛ «Чірікоста і Віола проти Італії»).

В зв`язку з цим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що вона працювала у відповідача на посаді начальника відділу перспектив розвитку та інвестицій. 31.08.2018 вона дізналась про те, що її звільнено із займаної посади з 12.08.2013 наказом №235-к від 26.06.2017. Позивач вважала, що її звільнено незаконно, оскільки наказ видано з пропуском строку для накладення дисциплінарного стягнення, відповідач позбавив її можливості надати пояснення про причини відсутності, з нею не було проведено своєчасно розрахунок та не видано трудову книжку, відсутня згода профспілкового комітету на її звільнення. В зв`язку з чим просила визнати наказ про її звільнення незаконним, поновити її на займаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено. Додатковим рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року було вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Укрметтестстандарт» витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач була відсутня на роботі без поважних причин з 12.08.2013, а тому її звільнено за прогул у відповідності з вимогами закону. Позивач не була членом профспілкової організації, а тому згода профспілкового комітету на її звільнення не була потрібна.

Такий висновок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 43 Конституції України, ст. 3, 5-1, 21, 41, 43-1 КЗпП України.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 12 000 грн., суд першої інстанції керувався положеннями стст. 133, 137, 270 ЦПК України.

Як видно з матеріалів справи, позивач працювала у відповідача на посаді начальника відділу розвитку та інвестицій. З 12.08.2013 по 26.06.2017 ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці. Відповідачем вживались заходи щодо встановлення причин відсутності ОСОБА_1 на роботі, однак будь-яких відомостей від неї щодо причин відсутності до відповідача не надходило. 27.03.2014 ОСОБА_1 з`явилась на підприємство, однак до роботи не приступила, пояснень щодо своєї відсутності не надала.

Наказом генерального директора ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ» від 26.06.2017 №235-К ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу перспектив розвиту та інвестицій з 12.08.2013 за прогул без поважних причин відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

В ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В ст. 23 КЗпП України закріплено, що трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Робоче місце працівника - це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника за обставин, коли працівник відсутній на роботі у особистих справах та не повідомив про такі обставини роботодавця.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пп. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ст. 43 КЗпП України).

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування у відпустці.

В ст. 149 КЗпП України врегульовано порядок застосування дисциплінарних стягнень. Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі є аналогічними доводам, зазначеним в позовній заяві, всі були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Посилання апелянта на те, що наказ про її звільнення винесений поза межами строку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, є безпідставними, оскільки позивача було звільнено за прогул, який тривав з 12.08.2013 по 26.06.2017. Тому підстави вважати, що ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності після спливу 6 місяців з дня вчинення проступку відсутні.

ОСОБА_1 , як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі не заперечує того факту, що була відсутня на робочому місці з 12.08.2013, будь-яких поважних причин своєї відсутності не зазначає. Факт її відсутності на робочому місці зафіксований відповідачем.

Ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з чч. 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності, суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по їх доказуванню.

В ст. 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В матеріалах справи наявні докази того, що відповідач намагався встановити місцезнаходження ОСОБА_1 та отримати від неї пояснення. Протягом розгляду справи в суді першої інстанції пояснень щодо поважності причин відсутності на роботі позивачем надано не було.

Доводи позивача про те, що відповідачу було відомо про прогул 12.08.2013, однак дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення було застосовано лише через 4 роки, що є порушенням вимог ст. 148 КЗпП України, висновку суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин та врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року (справа № 569/22159/19) зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається у довільній, простій письмовій формі та підписується не менше ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано відсутність працівника на роботі.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Безумовно, це мають бути об`єктивні обставини, які перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Таким чином, позивач не навела доказів поважності причин її відсутності на роботі з 12.08.2013 по 26.06.2017.

Та обставина, що ОСОБА_1 було звільнено через 3 роки 10 місяців з початку періоду вчинення нею прогулів, не може бути підставою для визнання її звільнення незаконним. В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі від 02 червня 2021 року (справа № 428/6597/19) міститься правовий висновок щодо визначення строку застосування дисциплінарного стягнення при триваючому правопорушенні, яким є прогул. Обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення здійснюється з дня виявлення не лише факту (події), а саме проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов`язки, характеру порушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв`язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника.

Інших доводів апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

В ч. 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Визначаючи суму відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує такі критерії. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Подаючи заяву про розподіл судових витрат та стягнення витрат на правничу допомогу, представник відповідача - адвокат Бойчук Н.Д. надала докази щодо здійснення нею представництва інтересів відповідача та розмір понесених витрат в сумі 12 000 грн.

Позивач при розгляді справи в суді першої інстанції не заявляла заперечення щодо неспівмірності зазначеного розміру витрат зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання про стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційна скарга не містить.

Конец формы

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 05 серпня 2022 року.

Головуючий

Судді