ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/6707/20 Номер провадження 22-ц/814/1127/22Головуючий у 1-й інстанції Фанда О.А. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

при секретарі: Владімірові Р.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кузьміної Тетяни Григорівни на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2021 року, ухвалене суддею Фандою О.А., повний текст рішення складено 16 листопада 2021 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з 27 квітня 1996 року по 14 липня 2020 року перебував з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, під час перебування в якому ними як подружжям за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вказані обставини та положення ст.ст. 60, 69 СК України, в порядку поділу спільного майна подружжя просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , іншу 1/2 частину вказаної квартири залишити у власності відповідача та розподілити понесені ним судові витрати.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не підлягає поділу між подружжям в рівних частинах, оскільки позивачем не доведено факт набуття права власності на дане майно за спільні кошти подружжя, що виключає її віднесення до об`єкту спільної сумісної власності подружжя.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 травня 2022 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Скульського С.І. про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 27 700 грн.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кузьміна Т.Г. оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказувала, що суд невірно оцінив зібрані по справі докази, що призвело до помилкового вирішення спору.

Зокрема, таким помилковим є висновок про те, що сам по собі факт придбання квартири в період шлюбу не є безумовною підставою для її віднесення до об`єкту спільної сумісної власності подружжя, враховуючи, що позивачем не доведено наявність в нього достатніх доходів для її придбання.

Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її задоволення з огляду на наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 27 квітня 1996 року по 14 липня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу.

Під час перебування у шлюбі, 18 березня 2000 року була придбана квартира АДРЕСА_1 ., яка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 .

При вирішенні спору, судом першої інстанції до спірних правовідносин були застосовані норми Сімейного Кодексу України, зокрема положення ст.ст. 60, 70 України.

При їх застосуванні, суд зазначав, що визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому, судом в якості належних та достатніх доказів, які спростували презумпцію спільності майна подружжя, було взято до уваги те, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів відповідача, які вона отримала від свого брата ОСОБА_4 за рахунок проданої ним батьківської спадкової квартири.

Так, суд першої інстанції прийняв до уваги наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , які є батьками відповідача ОСОБА_2 та її рідного брата ОСОБА_4 (а.с. 39).

03 червня 1997 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на житло в порядку приватизації на квартиру по АДРЕСА_2 (а.с. 43).

18 березня 2000 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_7 з іншої укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 ). Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. та зареєстровано за № 585 (а.с. 71).

18 березня 2000 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. та зареєстровано за № 587 (а.с. 10).

18 березня 2000 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_5 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. та зареєстровано за № 590 (а.с. 70).

Взявши до уваги вищенаведені обставини, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем спільності майна подружжя та відмовив в поділі спірної квартири в рівних частинах, зазначивши, що презумпція спільності права власності подружжя на це майно спростовано наданими відповідачем доказами.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Так, СК України був прийнятий 10 січня 2002 року, а набрання ним чинності у ч. 1 Прикінцевих положень Кодексу було пов`язано з набранням чинності ЦК України. Прикінцеві та перехідні положення ЦК України цією датою визначили 1 січня 2004 року.

Таким чином, у відповідності до ч. 1 ст. 58 Конституції України, норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

В даному випадку, спірна квартира була придбана в 2000 році, тобто на час коли діяли норми Кодексу про шлюб та сім`ю, у зв`язку з чим спірні правовідносини щодо порядку набуття вказаного майна та його правового режиму не можуть регулюватись відповідними положеннями СК України.

Між тим, на вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та недотримався принципу застосування закону в часі, помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. 60 СК України, тоді як застосуванню підлягають норм КпШС України.

За змістом ст. 22 КпШС України, яка визначає спільну сумісну власність подружжя, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства.

Згідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином, заперечуючи позовні вимоги про розподіл спільного майна подружжя, відповідач ОСОБА_2 в розумінні ст. 24 КпШС повинна була довести факт отримання спірної квартири в дар (або кошти на її придбання в якості дарунку) або в порядку спадкування.

Разом з цим, матеріали справи не містять належних та достатніх доказів про отримання в дар відповідачем коштів, достатніх для придбання спірної квартири від свого брата ОСОБА_4 , враховуючи діючи на той час вимоги ст. 244 ЦК України щодо обов`язковості нотаріального посвідчення договору дарування на суму більше 500 крб.

Сам по собі факт укладання в одного нотаріуса, в один і той же день трьох договорів купівлі-продажу квартир, в тому числі і спірної квартири, не є безумовною підставою для висновку про те, що остання є власністю лише дружини, оскільки не підмінює собою обов`язку такого подружжя довести факт одержання майна саме в дар (або кошти на його придбання) як то визначено вимогами ст. 24 КпШС України.

За вказаних обставин, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для віднесення спірної квартири до спільно набутого подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майна є помилковими та не ґрунтується на зібраних по справі доказах.

Крім того, при вирішенні спору, суд першої інстанції невірно застосував правові висновки Верховного суду при розгляді справ з подібними правовідносинами, пославшись на Постанову Верховного Суду від 05.04.2017 р. у справі № 6-399цс17, від яких вже відійшов Верховний Суд в своїй судовій практиці, натомість чинні правові висновки Верховного Суду визнають невірною судову практику, згідно якої сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, суперечить нормам матеріального права, що нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріплений законодавцем в ЦК України та в СК України.

Враховуючи положення ст.ст. 69, 70 СК України, які регулюють спір про поділ майна подружжя, який виник та існує на даний час, визначають рівність часток дружина і чоловіка при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно

від розірвання шлюбу, спірна квартира відноситься до об`єкту права спільної сумісної

власності подружжя тому підлягає поділу між ними в рівних частках.

За вказаних обставин, судове рішення як постановлене з порушенням норм матеріально права підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення по задоволення позову про поділ майна подружжя.

З урахуванням ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір на загальну суму 9 764,56 грн., сплачений при поданні позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч.1 п.п.3, 4, ст.ст.382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кузьміної Тетяни Григорівни задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 9 764,56 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 липня 2022 року.

Судді: О. І. Обідіна С. Б. Бутенко О. В. Прядкіна