Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Локотковій І.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 рудня 2018 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США. Отримані в борг кошти відповідач зобов`язаний був віддати позивачу 28 грудня 2020 року, але станом на день звернення до суду позика не повернута. В досудовому порядку врегулювати дане питання не виявилося можливим, тому позивач звернувся до суду з позовом.

21 лютого 2022 року відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі та зазначив, що 28 грудня 2018 року не складав та не підписував розписку про отримання коштів у позивача.

Позивач

Представник відповідача

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової технічної експертизи документу відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 50 000 доларів США, що підтверджується копією розписки приєднаної до матеріалів справи від 28.12.2018 року. Розпискою визначений граничний строк повернення боргу до 28.12.2020 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дає підстави дійти висновку, що розписка підтверджує укладення договору позики.

Звертаючись до суду, позивач до позовної заяви надав копію розписки від 28.12.2019 підписану відповідачем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказаний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року (справа № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18) та такий слід враховувати судам при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України.

Заперечуючи проти позову представник позивача стверджує, що 28.12.2018 року ОСОБА_3 не складав та не підписував розписку про отримання коштів позивача, гроші в борг відповідачу не передавалися.

На підтвердження заперечень у справі відповідачем та його представником не додано жодного доказу. Представником відповідача було заявлено клопотання про призначення судової технічної експертизи, в якому просить суд поставити перед експертом питання щодо давності виконання розписки від 28.12.2018 року. В задоволенні даного клопотання судом було відмовлено з огляду на предмет спору стягнення коштів за договором позики. Фактично даним клопотанням відповідач не ставить під сумнів факт написання розписки, а лише давність її написання. Зустрічного позову про визнання договору позики недійсним не подавав.

На спростування пояснень представника відповідача щодо того, що ОСОБА_3 не брав в борг на не писав розписку позивачем було заявлено клопотання про допит свідків.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , який є другом з дитинства позивача, повідомив, що 28.12.2018 року був свідком наступних подій. Так, 28.12.2018 року йому зателефонував позивач та попросив бути присутнім під час передачі грошей в борг. Ввечері він приїхав до дому до позивача, також приїхав брат позивача ОСОБА_5 . Коли приїхав відповідач вони втрьох вийшли на вулицю до Sport Life. В автомобілі, Range Rover, темного кольору їх очікував відповідач. А автомобілі ОСОБА_6 запропонував написати розписку. Позивач передав гроші, які відповідач перерахував, і написав розписку. Сам особисто грошові кошти не перераховував, але передачу коштів бачив особисто.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , який є двоюрідним братом позивача, дав суду аналогічні показання.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20 (провадження № 61-14794 св 21) та від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21).

З`ясувавши справжню природу розписок, встановивши фактичні обставини справи, суд з урахуванням наявних у розписці умов про позику відповідачем у позивача отримано в борг 50 000 доларів США із зобов`язанням вказані кошти повернути в строк до 28.12.2000 року, вважає, що розписка підтверджують факт отримання у позику грошової суми, а відтак є підтвердженням укладення між сторонами договору позики.

Враховуючи те, що розписка відповідачем не оспорювалась, беручи до уваги положення ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а також те, що відповідачем позичені кошти не були повернуті, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 28.10.2018 у розмірі 50 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 332 780 грн.; 3 % річних у розмірі 29 905 грн.

Іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку позивача відповідачем суду не було надано.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Враховуючи викладене, оскільки предметом розписки від 28.12.2018 є грошові кошти, визначені у доларах США, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, а втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Що стосується стягнення пені в розмірі облікової ставки НБУ.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Суд враховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Як встановлено із матеріалів справи за виконання зобов`язання в самій розписці від 28.12.2018 року розмір пені не визначався.

За викладених обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 142 333,59 грн.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню частково.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 9725,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 264, 526, 530, 533, 545, 549, 625, 1046, 10478, 1049 ЦК України, ст. 2, 3, 4, 5, 10-13, 18, 23, 76-81, 89, 95, 141, 258, 259, 264-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 1 332 780 грн. основного боргу, 29905 грн. 3% річних, а всього 1 363 685 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 9725,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 21 серпня 2022 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Н. О. Яровенко