Провадження № 2/761/5063/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Голуб Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», 3-тя особа: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Яресько Т.В. з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 23.09.2020 №48381, вчинений приватним нотаріусом ЖМНО Гораєм О.С. про стягнення з нього на користь відповідача заборгованості у розмірі 8368,00 грн, а також стягнення з відповідача на його користь судових витрат у виді судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908,00 грн та витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 5000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що в липні 2021 року він з додатку «ДІЯ» дізнався, що відносно нього приватним виконавцем Дорошкевич В.Л. було відкрито виконавче провадження № 63154411 з примусового виконання виконавчого напису № 48381, виданого приватним нотаріусом ЖМНО Гораєм О.С. про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованості за кредитним договором № АG9827519 від 07.07.2018 у розмірі 8368,00 грн.

Вказує, що при вчиненні виконавчого напису приватним нотаріусом грубо порушено порядок його вчинення, а саме: порушено вимоги ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29.06.1999 №1172, оскільки виконавчий напис вчинено не на нотаріально посвідченому договорі, тоді як, нотаріальні написи можуть накладатися лише на нотаріально посвідчені договори, а договір АG9827519 від 07.07.2018, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису навіть не був посвідчений нотаріально, при цьому, ні з відповідачем, ні з будь-якою іншою фінансовою установою жодних нотаріальних кредитних договорів він не підписував

Крім цього, оспорюваний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки він не визнає суму заборгованості перед відповідачем у повному обсязі, вважає вимоги відповідача спірними та безпідставними. При цьому, вважає, що встановлення наявності безспірності заборгованості, як це вимагають статті 87, 88 Закону України «Про нотаріат», можливе лише за наявності достовірної та повної інформації щодо заборгованості боржника, що містять інформацію щодо здійснення боржником останньої оплати по кредиту, інформацію про нараховування відсотків за користування кредитними коштами, встановлення дійсного розміру заборгованості, встановлення розміру строкової заборгованості за штрафами і пенями, тощо.

Крім того, зазначає, що в порушення ст. 516 ЦК України, відсутнє повідомлення його про відступлення права вимоги, як доказу спірності боргу. При цьому пояснив, що стороною Договору № АG9827519 від 07.07.2018 є ТОВ «ФК «Дінеро», однак, стягувач за виконавчим написом-ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», при цьому, відсутні повідомлення від ТОВ «ФК «Дінеро», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про переуступлення права вимоги до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», що свідчить про те, що борг не може бути безспірним, так як йому про нього взагалі навіть не було відомо, а тому вважає, що право відповідача на стягнення заборгованості в безспірному порядку є незаконним.

Також зауважив, що він не отримував від жодного з кредиторів позасудової вимоги щодо дострокового повернення кредиту чи повідомлення про те, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса, що є обов`язковою дією з боку стягувача за виконавчим написом нотаріуса.

Крім того, вказує, що відповідач не мав права нараховувати проценти у розмірі 1144,00 грн, оскільки строк кредитування за договором тривав 30 днів, з 07.07.2018 до 06.08.2018, та в межах даного строку кредитування борг міг зрости за процентами лише до 390,00 грн, враховуючи розмір кредиту та відсоткову ставку в день - 1,30 %.

Також вважає, що нарахування відповідачем штрафу та пені в розмірі 3024,00 грн є незаконним, оскільки кредитним договором не передбачено можливості нового кредитора ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» нараховувати штрафи та пеню за порушення виконання зобов`язання. Розмір штрафу за порушення виконання зобов`язання за кредитним договором не передбачено і для ТОВ «ФК «Дінеро».

Таким чином, позивач вважає, що є достатньо правових підстав вважати, що оскаржуваний виконавчий напис виконано приватним нотаріусом з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами та є таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 13.08.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті.

В подальшому, у судове засідання, призначене на 14.02.2022, позивач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, в якій позов підтримують, з підстав викладених у ньому просять задовольнити.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, поважність причин неявки не повідомляв, правом, встановленим ч. 1 ст. 278 ЦПК України, не скористався, відзив на позов не подав.

Треті особи в судове засідання не з`явились, також про розгляд справи повідомлялись належним чином, пояснень щодо позову, відповідно до ч. 3 ст. 278 ЦПК України, не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та третіх осіб, на підставі наявних в справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.07.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Дінеро» було укладено договір кредитної лінії № АG9827519, за яким позивачу було надано кредит у розмірі 1000,00 грн, строком до 06.08.2018, зі сплатою відсоткової ставки в день - 1,30 %. Загальна сума кредиту 1390,00 грн.

Судом встановлено, що Договір позики № АG9827519 від 07.07.2018 укладений за допомогою дистанційних заходів та відповідно не посвідчений нотаріально.

23.09.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинений виконавчий напис № 48381 про звернення стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 ), який є Боржником за Кредитним договором АG9827519 від 07.07.2018, укладеним з ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро», ідентифікаційний код юридичної особи 41350844, правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору Відступлення Прав Вимоги за кредитними договорами №06112018/DG від 06.11.2018 є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ідентифікаційний код юридичної особи 38750239, місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8) далі іменований - Стягувач, заборгованість за Кредитним договором АG9827519 від 07.07.2018. Строк платежу за Кредитним договором настав. Боржником допущено прострочення платежів.

Стягнення заборгованості проводиться за період з 06.11.2018 по 11.03.2020.

Сума заборгованості складає 7368,00, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 3 200,00 грн; прострочена заборгованість за комісією становить 0,00 грн; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 1144,00 грн; строкова заборгованість за сумою кредиту становить 0,00 грн; строкова заборгованість за комісією становить 0,00 грн; строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 0,00 грн; строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 3024,00 грн.

За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із Стягувача, в розмірі 1000,00, які підлягають стягненню з Боржника на користь Стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню - 8368,00 грн.

29.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63154411 з виконання виконавчого напису № 48381 від 23.09.2020.

Так, положеннями ст. 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (надалі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Положення ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1. пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку).

За підпунктом 3.1. пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Крім цього, підпунктами 3.2., 3.5. пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 (надалі - Перелік документів №1172). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує.

Відповідно до пункту 2 Переліку документів №1172 (із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів») для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашений заборгованості.

Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі №826/20084/14, визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі. Зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття».

Вказана позиція суду додатково підтверджена постановою Великої палати Верховного суду у справі № 826/20084/14 від 20.06.2018.

Як вбачається з преамбули оспорюваного виконавчого напису, останній вчинений приватним нотаріусом ЖМНО Гораєм О.С. на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Отже, приватний нотаріус при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не врахував тієї обставини, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитним договорам, укладеним у простій письмовій формі, вже не чинні, а тому, повинен був відмовити відповідачу у вчиненні виконавчого напису.

При цьому, пункт 1 зазначеного Переліку регламентує, що для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченогодоговору, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі №757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Таким чином, вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, є порушенням вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», Постанови КМУ № 1172 від 29.06.1999, а тому такий виконавчий напис виконанню не підлягає.

Крім того, як стверджував позивач у позовній заяві, він не отримував жодних документів, які б підтверджували факт заміни первісного кредитора ТОВ «ФК «Дінеро» на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а також, не отримував від жодного з кредиторів позасудової вимогищодо дострокового повернення кредиту чи письмовогоповідомлення про те, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за договором на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для неї наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною 2 ст. 517 ЦК України визначено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Крім цього, відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Судом встановлено, що стороною Договору № АG9827519 від 07.07.2018 є ТОВ «ФК «Дінеро», однак, стягувач за виконавчим написом - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Відсутність повідомлення від ТОВ «ФК «Дінеро», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про переуступлення права вимоги до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» є підтвердженням того, що борг не може бути безспірним, оскільки за твердженням позивача йому про нього навіть не було відомо. Тому, оскільки жодних документів, які б підтверджували факт заміни первісного кредитора «ФК «Дінеро» на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», позивач не отримував, то право відповідача на стягнення заборгованості в безспірному порядку є незаконним.

Крім того, ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Однак, доказів надсилання одним з кредиторів позивачу та отримання ним позасудової вимоги щодо дострокового повернення кредиту в матеріалах справи не міститься та суду не надано.

Також, позивач вказував на те, що він не отримував від кредитодавця чи нового кредитора повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення чи повідомлення про те, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Так, 15.04.2020 Верховний Суд в своїй ухвалі у справі №554/6777/17 виклав позицію щодо обов`язковості цієї дії з боку стягувача за виконавчим написом нотаріуса. Так, в ухвалі зазначено:«У Переліку не розкрито які саме документи підтверджують безспірність заборгованості боржника. У нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому, врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Тому, існують підстави для застосування частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» за аналогією закону, в тому числі й при вчиненні виконавчого напису за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Колегія суддів вважає, що процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів:перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому мас бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса: другий етап - вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису).

Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченимдоговором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса єпідставою для визнання виконавчого напису таким,що не підлягає виконанню. При цьому, в цій же Ухвалі є важливе роз`яснення стосовно підтвердження надсилання зазначеного повідомлення: Оскільки вчинення виконавчого напису в разі порушення зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Однак, в матеріалах справи відсутні жодні повідомлення від кредитора чи нового кредитора, що свідчить також, про спірність боргу.

Крім того, за ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

З оспорюваного виконавчого напису вбачається, що у позивача перед відповідачем існує заборгованість у розмірі 8368,00 грн, що виникла за кредитним договором за період з 06.11.2018 по 11.03.2020, що складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 3200,00 грн; простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом -1144,00 грн; строкової заборгованості за штрафами і пенями -3024,00 грн.

При цьому, за кредитним договором позивачу 07.07.2018 був виданий кредит в розмірі 1000,00 грн, з датою повного погашення - 06.08.2018, тобто, строком кредитування - 30 днів, з відсотковою ставкою в день - 1,30 %. Тобто, розмір відсотків в межах строку кредитування становить 390,00 грн. Загальна сума кредиту - 1390,00 грн.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (№14-10цс18) викладено правовий висновок, що кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

За таких обставин, оскільки строк кредитування згідно кредитного договору тривав 30 днів, то і в межах даного строку кредитування борг міг зрости за процентами лише до 390,00 грн. а відтак, відповідач не мав права нараховувати 1144,00 грн процентів.

Крім цього, кредитним договором не передбачено можливість нового кредитора ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» нараховувати штрафи та пеню за порушення виконання зобов`язання, розмір штрафу за порушення виконання зобов`язання за кредитним договором не передбачено і для ТОВ «ФК «Дінеро». Отже, нарахування штрафу та пені в розмірі 3024,00 грн, також, є незаконним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 05.07.2017 у справі №6-887цс17, з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість саме такого розміру як зазначено у виконавчому написі.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, виходячи із фактичних обставин справи, умов чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи те, що виконавчий напис був вчинений нотаріусом з порушенням умов його вчинення, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, а тому, наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням порядку вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірності заборгованості боржника.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Приписами ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим про що, зокрема, зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».

Так, на підтвердження своїх повноважень на представництво інтересів позивача, представником позивача - адвокатом Яреськом Т.В. долучено до матеріалів справи копії: Договору про надання правничої (правової) допомоги №2200 від 26.07.2021 (далі - Договір), укладеного між адвокатом Яреськом Т.В. та ОСОБА_1., Додаток № 1 до Договору, Акт приймання-передачі послуг № 1 від 02.08.2021, розрахункова квитанція № 02/08/21 до Договору, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8815/10 від 13.03.2020, ордер серії КС №901692.

Згідно Договору витрати на професійну правничу допомогу становлять - 5000,00 грн.

Згідно п. 2 Додатку № 1 до Договору, вартість послуг за домовленістю Сторін складає фіксовану суму 5000,00 грн. За домовленості Сторін до зазначеної суми не входить вартість відвідування Адвокатом судових засідань, що складає 1000,00 грн за кожне судове засідання, що сплачується окремо в порядку, узгодженому Сторонами.

При цьому, у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен (Постанова ВС/КАС у справі № 64/18402/19 від 28.12.2020).

На підтвердженням виконання Адвокатом договору, Сторони підписали Акт приймання-передачі послуг№ 1 від 02.08.2021, що містить детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Яреськом Т.В., відповідно до умов Договору, яким встановлено розмір виконаних робіт та наданих послуг. а саме: складення та надсилання адвокатських запитів щодо підстав виникнення заборгованості, розрахунку заборгованості, підстав винесення виконавчого напису у сумі 2000,00 грн, складення та подання позовної заяви у розмірі 3000,00 грн, а всього, 5000 грн.

Відповідно до п. 7.5. Додатку № 1 до Договору, підтвердженням отримання Гонорару від Клієнта є Розрахункова квитанція, відривна частина якої, що містить перелік послуг та сумусплаченого Гонорару, надається Клієнту, а невідривна частина залишається у Адвоката.

Згідно розрахункової квитанції № 02/08/21 до Договору 02.08.2021 позивач розрахунок провів, а адвокат грошові кошти отримав у сумі 5000,00 грн, що підтверджується їх підписами.

При цьому, за 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 07.12.2020 у справі № 922/3708/19, а також, від 01.10.2021 у справі № 607/14338/19-ц, проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт, а також суд не вправі зменшувати розмір витрат на професійну допомогу адвоката.

В матеріалах справи відсутнє клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що «суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, досліджених доказів, вимог чинного законодавства, з огляду на умови договору про надання правової допомоги та додатку до нього, враховуючи складність справи, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, наданих адвокатом позивачу, оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката встановленим чинним законодавством критеріям, суд дійшов висновку, що в даній справі витрати на правову допомогу у заявленій сумі є реальними,відповідають складності справи та обсягу наданих послуг і виконаних робітта підтверджені матеріалами справи, а відтак, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн за подання позову до суду.

Керуючись ст.ст. 77-81, 259, 263, 264, 265, 268, 278ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», 3-тя особа: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 48381, виданий 23.09.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 8368,00 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю«Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (, адреса: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати: судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок., всього стягнути 5908,00 (п`ять тисяч дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.В. Сіромашенко