Справа № 161/5524/21 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/616/22 Категорія: 47 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів Романішиної Т. Л., Букала Я. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі: Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, третя особа Національна поліція України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями та бездіяльністю службових осіб поліції і прокуратури при здійсненні досудового розслідування та бездіяльністю службових осіб Міністерства юстиції України при здійсненні контролю за дотримання вимог нормативно-правових актів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на ті обставини, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться на другому поверсі багатоквартирного будинку. На першому поверсі цього ж будинку, під її квартирою, розміщене нежитлове приміщення, власник якого тривалий час проводить реконструкцію цього приміщення та прилеглої до нього прибудинкової території, що порушує встановлений шумовий режим у житловій зоні, спричиняє забруднення повітря та створює некомфортні умови для проживання. Також, ця ж особа, на думку позивача, здійснює недозволену у житлових будинках оптову торгівлю алкогольними та тютюновими виробами, тобто вчиняє дії, які кваліфікуються як самоправство.

Крім того позивач вказула, що у зв`язку з наведеними обставинами 21 жовтня 2017 року зверталась до Прокуратури Волинської області із заявою по факту вчинення невстановленими особами злочину, що кваліфікується за ст.356 КК України. 23 жовтня 2017 року її заява була скерована до Луцької місцевої прокуратури, яка внесла відомості до ЄРДР лише 25 жовтня 2017 року. Витяг з ЄРДР їй було вручено лише 08 листопада 2017 року. Також, на переконання позивача, прокурором зазначені вище відомості про злочин, внесено до ЄРДР частково, чим порушено вимоги ст. 214 КПК України.

Крім того позивач ОСОБА_1 зазначала, що органи прокуратури та поліції, здійснюючи досудове розслідування за її зверненням, допустили ряд порушень її прав, як учасника кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законодавством, зокрема: пам`ятку про права та обов`язки потерпілого їй було вручено особисто лише 15 жовтня 2018 року, відмови у задоволенні заявлених нею клопотань виготовлялись не на офіційних бланках та розглядались за правилами, встановленими Законом України «Про звернення громадян», не повідомлено її про вручення підозри особі, винній у вчиненні злочину, та про прийняття кінцевого процесуального рішення за її заявою про злочин, відомості про який були внесені до ЄРДР.

Також позивач вказувала, що першим заступником міністра юстиції не здійснено належний контроль за виконанням Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 року за № 736/2718 (далі Наказ). Наслідком цього, а саме відсутністю належного контролю за виконанням органами прокуратури та поліції вимог цього Наказу щодо оформлення бланків процесуальних документів, є недопустимість як доказу будь-якого процесуального рішення, виготовленого на бланку Луцької місцевої прокуратури та Луцького відділу поліції Головного управління національної поліції у Волинській області.

Крім того позивач зазначала, що держава Україна, в особі посадових осіб відповідачів, не вжила ефективного засобу захисту її прав про захист власності та юридичний захист, порушених вчиненням щодо неї злочину, про який вона повідомила в прокуратуру, та не припинила протиправні діяння осіб щодо яких понад 3 (три) роки здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000122 за її зверненням.

Вказані обставини позивач вважала підставою для відшкодування моральної шкоди.

У зв`язку із наведеним позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з держави Україна на свою користь 1500000 грн, як компенсацію за моральну шкоду, заподіяну їй бездіяльністю та неправомірними рішеннями і діями службових осіб Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ та Міністерства юстиції України, а саме, незабезпечення ефективного засобу захисту її прав порушених під час кримінального провадження розпочатого за відомостями про злочин, які були внесені 25 жовтня 2017 року до ЄРДР за №000122.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати й ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що бездіяльністю посадових осіб відповідачів їй завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що досудове розслідування, яке проводять правоохоронні органи за її зверненням, триває майже п`ятий рік і на час звернення до суду, його результат їй так і невідомий, що суперечить принципу ефективного правового захисту, який проголошений державою.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі Офіс Генерального прокурора, Міністерство внутрішніх справ України, третя особа Національна поліція України, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано зв`язок між ймовірними протиправними діями/бездіяльністю службових осіб відповідачів та завданням їй моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано, а судом в ході розгляду справи не здобуто належних та допустимих доказів, які б підтверджували факти протиправності в діях службових осіб відповідачів, а пред`явлення самого позову до завершення досудового розслідування, яке проводиться правоохоронними органами, на думку суду є передчасними.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що на підставі заяви позивача ОСОБА_1 від 24 жовтня 2017 року було розпочате кримінальне провадження №0000122 від 25 жовтня 2017 року щодо факту вчинення невстановленими особами, в період з 17 год 00 хв 20 жовтня 2017 року, у багатоквартирному будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , самоправних дій, які полягають у проведенні реконструкції несучих стін будівлі, оптовій торгівлі, навантажувально-розвантажувальних роботах, а також здійсненні будівельних робіт у вихідні дні, та у заборонений час внаслідок чого заподіяно значну шкоду інтересам громадян, що кваліфіковано за ст. 356 КК України. Орган досудового розслідування даного кримінального провадження є Луцький відділ поліції ГУНП у Волинській області (а.с.19).

Під час судового розслідування, яке й надалі триває, позивач неодноразово оскаржувала дії та бездіяльність працівників органів прокуратури Волинської області, які на її думку полягали у неналежному виконанні останніми службових обов`язків в ході кримінального провадження розпочатого за її зверненням і не завершеного в межах розумного строку (а.с. 20-58).

Зазначені обставини на думку позивача є підставою для відшкодуванні їй моральної шкоди.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом держави, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього кодексу).

У ст.1174 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених у ч.2 цієї статті.

За змістом ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст.1174 ЦК потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу держвлади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування в розумінні стст.1167, 1174 ЦК.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що позивач не довела у встановленому законом порядку факт завдання їй відповідачем моральної шкоди, суд зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права зроблений, зокрема, в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 243/5118/19, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18.

Оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2020 року у справі № 336/3055/18, від 17 листопада 2020 року у справі № 607/10651/18, від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, які враховуються судом апеляційної інстанції, а тому суд першої інстанції ухвалив судове рішення відповідно до таких висновків.

При цьому сам факт тривалого розслідування злочину у кримінальному провадженні, на думку суду, не свідчить про протиправність дій органів прокуратури, поліції і не може бути доказом того, що бездіяльність відповідачів заподіяла позивачу моральну шкоду .

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст.81 ЦПК є її процесуальним обов`язком.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, й відповідно заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, на думку колегії суддів, не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та ухвалив судове рішення, відповідно до висновків Верховного Суду щодо питань застосування норм права у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає. Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді