Дата документу 08.08.2022 Справа № 336/7645/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/7645/21 Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження №22-ц/807/1562/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,завданої незаконним рішенням, дією та бездіяльністю органів державної влади.

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 зазначав, що в провадженні слідчого Третього слідчого відділу (Відділу з розслідувань військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі Токовило В.Л. перебувало кримінальне провадження внесеного від 05 листопада 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002380 за його заявою щодо наявності в діях Першого слідчого відділу слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі Коротаєвої Ю. ознак злочину за ч.2 ст.382 КПК України.

Постановою слідчого ДБР Токовило В.Л.від 30 вересня 2020 року дане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях слідчого Коротаєвої Ю. складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КПК України.

Вказана постанова слідчого в порядку ст. 303 КПК України була оскаржена позивачем в судовому порядку та ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 січня 2021 року скасована, матеріали кримінального провадження направленні до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, для подальшого проведення досудового розслідування.

Як зазначено у позові, внаслідок прийняття слідчим Токовилом В.Л. неправомірної постанови від 30 вересня 2020 року, яка була скасована за його скаргою ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 січня 2021 року позивачу завдано матеріальних збитків, понесених ним для оплати юридичних послуг за підготовку та подання скарги до слідчого судді, у розмірі 1500 грн, також йому завдано моральної шкоди, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушеного права, яку він оцінює в 2000 грн., а також понесені судові витрати на правничу допомогу у цій справі у розмірі 1498 грн На підставі зазначеного, позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання суми 1500 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 1498 грн судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що рішення суду першої інстанції суперечить ст.56 Конституції України відповідно до якої кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Суд першої інстанції в порушення вимог п. 1 ч.5 ст. 265 ЦПК України зазначив, що за результатами розгляду справи він «ухвалив» оскаржуване рішення, а не «вирішив». Крім того, судом першої інстанції не проаналізовано вчасність подачі відзиву на позов з боку казначейської служби, не звернуто уваги на те, що відзив казначейської служби подано неповноважною особою. При вирішенні справи по суті, судом проігноровано судову практику з аналогічних справ розглянутих апеляційним судом.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Територіальне управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2022 року це 248 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2481,00 грн. (2481,00 грн. Х 100 = 248 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 4998 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач не довів заподіяння йому майнової та моральної шкоди через закриття постановою слідчого територіального управління ДБР Токовило В.Л. від 30 вересня 2020 року кримінального провадження № 0002380 від 05 листопада 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, а задоволення його скарги та скасування зазначеної постанови слідчого, не свідчить про заподіяння шкоди ОСОБА_1 та наявність підстав для її відшкодування.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в провадженні слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань Токовило В.Л.перебувало кримінальне провадження № 0002380 від 05 листопада 2019 року.

Як вбачається з Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження № 0002380, 05 листопада 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесена заява потерпілого ОСОБА_1 від 04 листопада 2019 року, щодо наявності на його думку в діях слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань Коротаєвої Ю. стосовно прийнятої нею постанови про закриття кримінального провадження №0000377 від 09 серпня 2019 року, ознак злочину, передаченого ч. 2 ст. 382 КПК України (а.с.4).

Постановою слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань Токовило В.Л. від 30 вересня 2020 року кримінальне провадження № 0002380 від 05 листопада 2019 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діяннях слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань Коротаєвої Ю.складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. При цьому, роз`яснено, що в разі незгоди з постановою слідчого, вона може бути оскаржена у передбаченому законодавством порядку (а.с.5-6).

ОСОБА_1 , вважаючи вказану постанову слідчого протиправною, оскаржив її слідчому судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області шляхом подання скарги в порядку ст.303 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 січня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову слідчого Токовило В.Л. від 30 вересня 2020 року, якою кримінальне провадження № 0002380 від 05 листопада 2019 року було закрито, при цьому в ухвалі зазначено, що під час винесення постанови про закриття кримінального провадження слідчому необхідно детально надати оцінку всім доказам, які були здобуті під час досудового розслідування, та мотивувати про прийняте рішення, оцінюючи кожний доказ окремо. Необхідно перевірити викладені в скарзі заявника обставини, виконати необхідні дії в залежності від встановленого прийняти законне та обгрунтоване рішення відносно подальшого провадження у даному кримінальному провадженні, яке має бути належним чином вмотивованим. У зв`язку з чим, матеріали кримінального провадження направлені до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, для подальшого проведення досудового розслідування (а.с.16-17).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до ч. 1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановлені в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями ( бездіяльністю) моральної шкоди, та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями ( бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями ( бездіяльністю) ТУ ДБР у м. Мелітополі та шкодою, яка, за твердженням позивача, йому заподіяна.

Незгода позивача з постановленими посадовими особами ТУ ДБР у м. Мелітополі рішеннями, які ним були оскаржені в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під чс досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновками Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі « Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року « Білуха проти України» де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі..

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18 (провадження№ 61-43847св18), від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19), від 12 квітня 2019 року у справі№ 686/10651/18 (провадження№ 61-305св19), від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц (провадження № 61-7017св19), від 31 липня2019 року у справі № 686/22133/18 (провадження№ 61-10591св19)від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18 (провадження№ 61-17648св19), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/12334/18 (провадження № 61-12965св19), від 03 грудня у справі № 686/26653/18 (провадження № 61-12277св19), від 19 березня 2020 року у справі№ 686/17001/17 (провадження № 61-22067св19), від 19 березня 2020 рокуу справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 27 квітня 2020 року у справі № 686/17297/18 (провадження № 61-2738св19),від 30 червня 2020 року у справі № 686/3050/19 (провадження№ 61-19878св19) від 06 липня 2020 року у справі № 686/20389/19 (провадження № 61-735св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15, від 08 квітня 2021 року у справі № 646/5261/19 предметом розгляду яких були позовні заяви про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією та бездіяльністю органів державної влади.

Отже, сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії чи бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем ухвалу слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Крім того, зазначеною ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької олласті від 28 січня 2021 року по справі № 937/1449/21 дії слідчого не визнано протиправними.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції враховано, що оскарження ОСОБА_1 процесуального рішення органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18, від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Пунктом 1 частини першої статті 118 КПК України передбачено, що процесуальні витрати складаються, в тому числі із витрат на правову допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності тамнадавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судлчинства, правильно виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій органів Територіального управління Державного бюро розслідування у м. Мелітополі, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу та його вини в заподіянні цієї шкоди.

Незгода позивача з прийнятим органом слідства процесуального рішенням, яке було в подальшому оскарженне в передбаченому законом порядку, тобто наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначеної посадової особи - слідчого, само по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди, а понесені позивачем витрати за надання правничої допомоги не є в розумінні статті 1176 ЦК України шкодою, яка в даному випадку підлягає відшкодуванню, останній не позбавлений права ставити питання про відшкодування судових витрат у кримінальному провадженні.

Доводи скаржника про те, що у порушення вимог п. 1 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначив, що за результатами розгляду справи він « ухвалив» оскаржуване рішення, а не «вирішив» є безпідставними. Так, відповідно до приписів п. 1 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вбачається, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначено висновок суду про відмову в позові повністю. Крім того, цивільно-процесуальним законодавством чітко встановлено, що рішення судом саме ухвалюються, що відображено у ст. 264 ЦПК України.

Доводи щодо підписання відзиву на позовну заяву представником Державної казначейської служби України не уповноваженою на те особою, на заслуговують на увагу з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.58 ЦПК України, юридична особа незалежно від порядку її створення бере учать у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положенню або через свого представника.

Повноваження представника Державної казначейської служби України Орлової О.О. підтверджені витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якому зафіксовано право вказаної особи представляти інтереси служби в судах України без окремого доручення керівника (а.с.42-45). В даному випадку вказаний витяг є належним підтвердження повноважень представика відповідно до діючого законодавства.

Щодо доводів про пропущення Державною казначейською службою України строку на подання відзиву і не порушення ними відповідного клопотання про його поновлення не заслуговує на увагу з наступних підстав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та відповідачам відповідно до ст.178 ЦПК України надано строк 15 днів з дня вручення їм даної ухвали надіслати до суду відзив на позовну заяву та відповідні докази (а.с.25).

Як вбачається із повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, уповноважена особа Державної казначейської служби України отримала вищезазначену ухвалу суду першої інстанціх про відкриття провадження усправі разом з додатками 20 грудня 2021 року (а.с.28).

Останній п`ятнадцятий день на подачу відповідачем відзиву на позовну заяву становить 04 січня 2022 року.

Відзив на позовну заяву Державна казначейська служба України надіслала до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку «Укрпошта» 14 січня 2022 року, що підтверджується трекінг номером на конверті 69 8 (а.с.47-59).

Однак представник у відзиві порушує питання про поновлення пропущеного ним строку на подачу такого відзиву, яке судом першої інстанції було враховано при його прийнятті, що спростовує доводи апелянта про не порушення представником відповідача відповідного клопотання про поновлення строків на подачу відзиву на позовну заяву.

При цьому, колегія суддів зауважує, що подання Державною казначейською службою України відзиву поза межами строку встановленого судом не вплинуло на правильність вирішення спору у справі, та не є таким процесуальним порушенням, яке могло б стати підставою для скасування рішення у справі.

Щодо посилання на практику вирішення справ судами першої та апеляційної інстанції за аналогічними позовами, наведеними ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Так, приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, судом першої інстанції враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені саме у постанові Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права, що згідно правил ЦПК України не є підставою для скасування правильного і законного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішеннч відсутні.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Оскільки в цій справі апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишенню без змін, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2022 рокуу цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 08 серпня 2022 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.