Дата документу 12.08.2022 Справа № 333/2522/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 333/2522/21 Головуючий у 1-й інстанції Кучерук І.Г.
провадження № 22-ц/807/1714/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати встановлених рішенням суду аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів. Зазначав, що з квітня 2009 по вересень 2014 сторони перебували у шлюбі, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого судовим рішенням від 22.07.2014 з нього на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. З червня 2018 сторони відновили сімейні відносини і почали проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, за рахунок якого утримали малолітнього сина, у зв`язку з чим відповідачка відкликала виконавчий лист. Наприкінці липня 2020 сторони припинили сімейні відносини і відповідачка повторно пред`явила виконавчий лист про стягнення аліментів до примусового виконання. Посилаючись на вказані обставини, просив звільнити його від сплати аліментів за період з 11.06.2018 по 27.07.2020.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним у справі доказам, не врахував, що сторони в спірний період часу мешкали в одній квартирі, були прописані за однією адресою, вели спільне господарство і він утримував свого сина.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги вважає неспроможними. Сторони хоч і проживали в одній квартирі, проте спільне господарство не вели, позивач сім`ю не утримував, оскільки ніде не працював і не мав ніяких доходів.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони з квітня 2004 до вересня 2014 перебували у шлюбі, є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого судовим рішенням від 22.07.2014 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку батька дитини до її повноліття (том 1 а.с.8, 9-11,12-15).

28.07.2020 року повторно відкрито виконавче про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 (том 1 а.с.23).

З червня 2018 по червень 2020 сторони проживали в квартирі, яка належить матері позивача ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження доводів про те, що протягом 2018-2010 він утримував свого сина.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Посилання позивача на те, що протягом двох років сторони відновили сімейні стосунку і проживали в квартирі його матері, що не заперечувалося відповідачкою у суді, не спростовує висновків суду першої інстанції про недоведеність позову.

Проживання сторін за однією адресою не є достатньою підставою для висновку, що вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. В спірний період часу позивач ніде не працював, доходів не мав, а отже не мав реальної можливості матеріально утримувати свою дитину.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова