БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 496/1932/22
Провадження № 2/497/445/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2022 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Ільєва Д.Д.,

розглянувши за відсутністю сторін у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 пророзірвання шлюбу та визнання місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

15.07.2022 року до суду з Біляївського районного суду Одеської області надійшов за підсудністю вищезазначений позов, яким позивач просить розірвати шлюб між нею і відповідачем та визначити місце проживання їхнього спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - разом з відповідачем - ОСОБА_2 , який є батьком дитини та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач мотивує свої вимоги тим, що спільне життя з відповідачем протягом останного пів року поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, сім`я розпалася, у зв`язку з постійними конфліктами та суперечками, різними поглядами на сімейні взаємовідносини.

Від цього шлюбу мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з батьком, тобто, відповідачем по справі та перебуває на його утриманні. Оскільки вони, сторони, разом вже не проживають, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і є таким, що суперечить його інтересам, інтересам відповідача та інтересам їхнього спільного сина,ув зв`язку з цим вона просить позов задовольнити.

Сторони у судове засідання не прибули, надали суду заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, не надавати строку для примирення, бажаючи розірвання шлюбу та визначити місце проживання неповнолітного їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - разом з батьком - відповідачем ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_1 .

Вивчивши надані суду матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно матеріалів справи, 28.05.2011р. ВК Петрівської Другої сільської ради Тарутинського району Одеської області був зареєстрований шлюб між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_4 (свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 , видане 28.05.2011р., а/з№02, а.с.5), дружині присвоєно прізвище " ОСОБА_5 ". Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 в сторін народився син ОСОБА_3 (свідоцтво про його народження НОМЕР_2 , видане 28.08.2012р. відділом державнорї РАЦС Тарутинського РУЮ Одеської області, а/з№132 (а.с.15,зв.), - який проживає з батьком - відповідачем ОСОБА_2 - в його власному домоволодінні, що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.09.2020р. (а.с.7-9).

Станом на теперішній час сторони, згідно їх заяв, продовжувати шлюбні відносини не бажають, позивач стверджує у заяві, що вони фактично не проживають разом, відповідач не заперечує проти задоволення позову, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що потягне за собою неприпустиме порушення права одного з подружжя або обох на вільний вибір.

Крім того, сторони уклали нотаріальний договір про визначення місця проживання їхньої дитини - сина ОСОБА_3 (а.с.14,зв.).

Згідно копії письмових доказів, наданих суду відповідачем (витяг з послужного списку майора ОСОБА_2 та трудової книжки), відповідач ОСОБА_2 був звільнений з посади начальника відділу прикордонної служби "Підгірне" прикордонного загону Південного регіонального управління ДПС України 02.06.2017р., потім працював на посаді приймальника товарів в АТБ, та 03.08.2022р. звільнений за угодою сторін, стверджує що наразі влаштовується на роботу офіційно на СТО, дитиною піклується, не має наміру виїжджати за межі України.

Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України).

Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Відповідно до ст.112, її ч.2 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу в разі, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення для розгляду позову про розірвання шлюбу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання дитини та щодо спільного майна подружжя, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу не суперечить вимогам законодавства України.

Беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, наполягання сторін на задоволенні позову, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що сторонам відомі норми чинного законодавства про наслідки розірвання шлюбу судом, а саме: ч.2ст.114 СК України регламентовано, що в разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу; а ч.3ст.115 СК України - що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами підлягає розірванню.

Щодо визначення місця проживання дитини, суд з`ясував наступне.

Як зазначено вище, судом встановлено, що сторони мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15,зв.).

Між сторонами 25.05.2022р. було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, згідно якої батьки домовились про місце проживання дитини, яким визначили місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є. (а.с.14).

Сімейні відносини регулюються за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2 ст.7 СК України) та мають здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України) на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України). Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 1,2,3 ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. А, ч.ч.1,2 ст.161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до Декларації прав дитини від 29.11.59 року (принцип 2), (мова оригінала): «ребёнку должна быть обеспечена специальная защита и предоставлены возможности и благоприятные условия, которые позволяли бы ему развиваться физически, умственно и нравственно, духовно и в социальном отношении здоровым и нормальным путём и в условиях свободы и достоинства; (принцип 6) ребёнок для полного и гармоничного развития его личности нуждается в любви и понимании. Он должен, когда это возможно, расти на попечении и под ответственностью своих родителей и во всяком случае в атмосфере любви и моральной и материальной обеспеченности».

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її місця проживання (ч. 2 ст. 171 СК України). Стаття 12 Конвенції ООН про права дитини стверджує, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Відповідач ОСОБА_2 визнав вимоги позивача, та просив задовольнити вимогу позову про визначення місця проживання з ним їхнього спільнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також суд керується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), в якому ВС зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким з батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд має роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи має безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Також суд бере до уваги й визнання позовних вимог відповідачем.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку, що місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягає визначенню з батьком - відповідачем ОСОБА_2 .

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.7,104ч.2,110,112,113,160,171 СК України, ст.ст.4,10,13,76-81,83,95,247ч.2,258,259,263-265,268,272,273,354,355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 пророзірвання шлюбу та визнання місця проживання дитини.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що був зареєстрований 28.05.2011 року виконавчим комитетом Петрівської Другої сільської ради Тарутинського району Одеської області, а/з №02.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою його проживання: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії, після чого набирає законної сили. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення виготовлено 19.08.2022 року.

Суддя А.В. Кравцова