Справа № 128/1093/21
Провадження № 22-ц/801/341/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 рокуСправа № 128/1093/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сона-Фармексім» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сона-Фармексім» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 10 грудня 2021 року в м. Вінниці суддею цього суду Бондаренко О.І., зі складанням його повного тексту 13 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сона-Фармексім» (далі - ТОВ «Сона-Фармексім», ТОВ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, мотивуючи його тим, що вона працювала у вказаному ТОВ з 01 грудня 2017 року на посаді консультанта з медичних питань, проте 23 грудня 2019 року її звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

У день звільнення повного розрахунку із позивачем проведено не було, зокрема, відповідачем у день звільнення не були виплачені належні позивачу грошові кошти у вигляді витрат на відрядження (добові) в сумі 11 000,00 грн., у зв`язку з чим позивач була змушена звернутися з позовом до суду для вирішення цього спору.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2020 року, яке набрало законної сили 29 грудня 2020 року, задоволено у повному обсязі позов ОСОБА_1 до ТОВ «Сона-Фармексім» про стягнення витрат на відрядження (добові) у справі №128/815/20, та стягнуто з ТОВ «Сона-Фармексім» на користь ОСОБА_1 витрати на відрядження (добові) в сумі 11 000,00 грн.

Рішення виконане відповідачем шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок позивача 11 січня 2021 року.

Оскільки спір щодо розміру належних звільненому працівнику сум було вирішено на користь позивача, ОСОБА_1 вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 24 грудня 2019 року (наступний день за днем звільнення) по 11 січня 2021 року (день фактичного розрахунку), що становить 261 день.

Посилаючись на розмір середньомісячного заробітку та співмірність заявлених вимог до невиплаченої у день звільнення суми, з урахуванням зменшених позовних вимог ОСОБА_1 просила стягнути з ТОВ «Сона-Фармексім» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 71 342,66 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ТОВ «Сона-Фармексім» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 71 342 грн. 66 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ТОВ «Сона-Фармексім» посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір відшкодування до 11 000 грн.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Сона-Фармексім» було укладено Трудовий договір № 17, за умовами якого позивача було прийнято на роботу до структурного підрозділу «Зовнішня служба» за професією (посадою) Консультант з медичних питань (а.с. 10 - 12).

01 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Сона-Фармексім» було укладено Додаткову угоду про внесення змін до Трудового договору № 17, якою визначили структуру оплати праці позивача (а.с.13).

Наказом №К/194 від 23 грудня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади Консультанта з медичних питань за основним місцем роботи наказом про скорочення чисельності працівників ТОВ на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.14).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2020 року стягнуто з ТОВ «Сона-Фармексім» на користь ОСОБА_1 витрати на відрядження (добові) в сумі 11 000 грн. (а.с. 18 - 25).

Вказана сума була перерахована відповідачем позивачу 11.01.2021 року (а.с. 26).

Вищевказаним рішенням суду першої інстанції, яке набрало законної сили, встановлено, що службові поїздки ОСОБА_1 були саме відрядженням, а не виконанням посадових обов`язків на умовах роз`їзного характеру роботи.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У ст. 2 КЗпП України встановлено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз`яснено у п. п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року аналіз ст. ст.116, 117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

За таких обставин, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98).

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Отже, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України та нормами КЗпП, а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 23 грудня 2019 року, проте при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

ОСОБА_1 отримала виплату заборгованості по витратах на відрядження (добові) в сумі 11 000,00 грн. 11 січня 2021 року, тобто цього дня відповідачем здійснено розрахунок при звільнені, отже у ТОВ «Сона-Фармексім» наявна перед позивачем заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2019 року по 11 січня 2021 року, що становить 261 день.

З Додаткової угоди про внесення змін до трудового договору від 01 квітня 2019 року вбачається, що основна заробітна плата позивача складає 17365,85 грн., додаткова заробітна плата - 2484,47 грн., що разом складає 19850,32 грн. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

З розрахункового листа за жовтень 2019 року видно, що позивач у жовтні 2019 року відпрацювала 13 днів, за які їй було нараховано 10261,64 грн. окладу та 1468,10 грн., що в сумі складає 11729,74 грн., а отже, середньоденна заробітна плата за жовтень 2019 року становить: 11729,74 грн. : 13 днів = 902,29 грн. (а.с.15).

Згідно з розрахунковим листом за листопад 2019 року, позивач у листопаді 2019 року відпрацювала 14 днів, за які їй було нараховано 11577,24 грн. окладу та 1656,31 грн., що в сумі складає 13233,55 грн., від так, середньоденна заробітна плата за листопад 2019 року становить: 13233,55 грн. : 14 днів = 945,25 грн. (а.с. 16).

Таким чином, середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 923,77 грн. ((902,29 грн. + 945.25 грн.): 2).

Отже, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 241 103,97 грн.

З банківської виписки по рахунку позивача за 23 грудня 2019 року та з сформованої банком Історії по картковому рахунку за період з 01 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року, у день звільнення, тобто 23 грудня 2019 року відповідачем було здійснено на користь позивача дві виплати на загальну суму 26 173,51 грн.

Однак, відповідач був зобов`язаний, але не виплатив у день звільнення позивачу 11000,00 грн.

Таким чином, належна до виплати відповідачем у день звільнення позивача сума становила 37 173.51 грн. (377.00 грн. + 25796.51 грн. + 11000,00 грн. ), що складає 100% всіх належних при звільненні сум.

Відповідач у день звільнення не виплатив позивачу 11000,00 грн., або у відсотках 29.59 %.

Апеляційний суд бере до уваги посилання позивача в заяві про зменшення позовних вимог та суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на принцип пропорційності, закріплений Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в Постанові від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19 та погоджується із висновком Вінницького районного суду про суму належного позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 71 342,66 грн. (241 103,97 грн. х 29,59 %).

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк для звернення з цим позовом по суті заявлених вимог, оскільки невиплата звільненому працівнику всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що розрахунок зі ОСОБА_1 було проведено 11 січня 2021 року, а позов надійшов до суду першої інстанції 14 квітня 2021 року, тобто через три місяці і три дні, що є порушенням вищевказаної норми.

Разом з тим, ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

На думку апеляційного суду, врахування позивачу порушеного строку на три дні в порівнянні з невиплатою належного розрахунку відповідачем протягом 261 дня буде надмірним формалізмом, про який йдеться у рішенні ЄСПЛ та не є зловживанням ОСОБА_1 своїми правами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного суду щодо оцінки критерії пропорційності апеляційний суд відхиляє, оскільки саме з посиланням на висновки суду касаційної інстанції суд першої інстанції здійснював розрахунок заборгованості, яку слід стягнути.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про невірні розрахунки заборгованості, оскільки суд першої інстанції для вірного встановлення суми, яку слід стягнути врахував всі платежі, які належало сплатити та встановив ті суми, які не було виплачено позивачу і застосував пропорцію для вірного визначення розміру заборгованості позивача. На думку апеляційного суду, неврахування пропорційності могло призвести до визначення більшої суми заборгованості, ніж стягнута оскаржуваним рішенням.

Всі інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сона-Фармексім» залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді Т. Б. Сало

М. М. Якименко