КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5546/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Шпильовій Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики №0407/17П, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 1 680 000 грн., що на момент передачі коштів складає 65 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позивачу позику в строк до 30.10.2022 року. Згідно з даним договором відповідач зобов`язався повернути не пізніше 25.09.2017 року 130 000 грн., що складає еквівалент 5 000 доларів США. Щомісячний розмір платежу за цим договором починається від жовтня 2017 року та складає 26 000 грн., або еквівалент 1 000 доларів США. Свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідач не виконав, тому позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та уточнивши позовні вимоги просив стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 3 563 143 грн. 66 коп.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року даний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 4 441 612 грн. 85 коп., з яких: 1 680 000 грн - основна сума боргу, 670 320 грн - пеня, 110 189 грн 59 коп. - 3% річних, 1 981 103 грн 26 коп. - індекс інфляції.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 9 605 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 2 114 404 грн 20 коп., з яких: 1 313 000 грн - основна сума боргу, 387 202 грн 10 коп. - 3% річних, 414 202 грн 10 коп. - індекс інфляції.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 5 666 грн.

В іншій частині - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалення в скасованій частині нове рішення суду про відмову в позові.

Скарга обґрунтована тим, що договором від 04 липня 2017 року не передбачено обов`язкових до виконання зобов`язальних умов для позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), тому правовий механізм частини другої статті 1050 ЦК України про надання позикодавцеві права дострокової вимоги за договором позики, - в цьому випадку не може бути застосований.

Тобто, позовні вимоги ОСОБА_2 у справі про дострокове повернення суми позики у розмірі 1 680 000 грн є безпідставними через їх передчасність, оскільки строки та порядок повернення позикодавцеві позики, що встановлені вказаним вище Договором від 04 липня 2017 року, позичальником ОСОБА_1 на момент звернення до суду з цим позовом не порушені.

Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач в позасудовому порядку висував вимогу відповідачеві повернути позику достроково, що виключає можливість стягнення позики достроково у повному обсязі з позичальника за допомогою суду (передчасна позовна вимога про дострокове виконання зобов'язання). У позовній заяві ОСОБА_2 вимагає стягнути з відповідача пеню (0,05%) (пункт 5.3 Договору позики).

Такі позовні вимоги є повністю безпідставними, оскільки з пункту 5.3 Договору позики чітко видно, що право на стягнення пені в позикодавця виникає виключно у разі порушення позичальником строку повернення позики, вказаного у пункті 3.2 даного Договору. Як вказано вище, у пункті 3.2 Договору визначено, що остаточною датою повернення кредиту є 30 жовтня 2022 року.

Вважає, що позов у цій частині є безпідставним, оскільки суперечить умовам пункту 5.3 Договору позики.

Позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань є також безпідставними, оскільки частиною першою статті 1050 ЦК України на позичальника покладається обов`язок зі сплати грошової суми відповідно до статті 625 цього Кодексу, 3% річних та інфляційних втрат, виключно у випадку, коли позичальник своєчасно не повернув суми позики.

Як зазначає апелянт, момент повернення позики за Договором від 04 липня 2017 року визначений у пунктах 4.4 та 3.2 Договору, а це 30 жовтня 2022 року.

Ці обставини виключають право позивача і суду нараховувати і стягувати 3 % річних та інфляційних нарахувань до настання 30 жовтня 2022 року. Більше того, правовий механізм частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований лише від 30 жовтня 2022 року, оскільки саме з 30 жовтня 2022 року розпочнеться прострочення виконання грошового зобов`язання, і то, за умови, що до того часу позика не буде повернута.

Додатково звертає увагу суду на ту обставину, що всі розрахунки позивача на підтвердження складових сум позову, що є похідними (пеня, 3 % річних, інфляційні втрати) зроблено за один і той самий період: від 26 вересня 2017 року до 15 липня 2021 року. При цьому, в основу розрахунків покладено одну і ту саму суму боргу - 1 680 000 грн боргу, незважаючи на те, що позивач наполягав у позові що борг, починаючи від 25 вересня 2017 року мав сплачуватися періодичними щомісячними рівними платежами.

Однак, вважає, що такі вимоги суперечать сталій правовій позиції касаційного суду, який у своїх постановах неодноразово роз`яснював, що якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами, то право позикодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Іншими словами пеню, 3% річних, інфляційні втрати необхідно розраховувати не на всю сталу суму позики за весь час прострочення, а на кожний періодичний платіж, що прострочений, за період часу існування прострочення такого платежу, окремо.

Це свідчить про те, що позивачем неправильно зроблено розрахунок пені, 3 % річних, інфляційних втрат, а тому суд мав ретельно перевірити розрахунок складових позову (про це також касаційний суд неодноразово роз'яснював).

Між тим, наявність права позичальника вимагати сплати простроченого чергового платежу нерозривно пов`язане з наявністю/відсутністю у договорі позики умов, що передбачають самостійну відповідальність за невиконання обов`язку позичальника зі сплати простроченого чергового платежу.

Як вказано вище, договір позики від 04 липня 2017 року на суму 1 680 000 грн містить умови повернення позики (не обов`язок і не порядок), за якими позичальник пообіцяв сплатити 130 000 грн до 25 вересня 2017 року, а потім щомісячно сплачувати по 26 000 грн, однак не містить жодних вказівок (умов) про будь-яку відповідальність позичальника за порушення таких обіцянок.

Зазначає, що за умовами Договору від 04 липня 2017 року відповідальність позичальника настає виключно у разі неповернення позики (навіть одноразовим платежем) до 30 жовтня 2022 року включно, оскільки саме ця дата погоджена сторонами договору як строк повернення позики.

Фактично, висновки суду першої інстанції зводяться до того, що станом на 15 липня 2021 року (кінцева дата нарахувань позивача, вказана в уточненій позовній заяві), відповідач має примусово сплатити відповідачеві не всю позику достроково в розмірі 1 680 000 грн, а лише прострочену частину станом на 15 липня 2021 року - 1 313 000 грн.

Крім того, як зазначав позивач, відповідач має сплатити позивачеві 3 % річних: на суму 130 000 грн за період від 26 вересня 2017 року до 15 липня 2021 року в розмірі 14 833 грн 68 коп.; на суму 1 183 000 за період від жовтня 2017 року до 15 липня 2021 року в розмірі 134 473 грн 07 коп., а також інфляційні втрати: на суму 130 000 грн за період від 26 вересня 2017 року до 15 липня 2021 року в розмірі 41 010 грн 11 коп. на суму 1 183 000 за період від жовтня 2017 року до 15 липня 2021 року в розмірі 373 191 грн 99 коп.

Проте, судом першої інстанції при проведені відповідних розрахунків зроблено грубі помилки, оскільки суд не врахував правил частини третьої статті 254 ЦК України, правових висновків касаційного суду, висловлених у справах за подібних правовідносин (постанова від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц та багато інших), умов Розділу 2 договору позики від 04 липня 2017 року № 0407/17П. Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні не навів розрахунків, а лише вказав неправильні суми до стягнення, і як наслідок, допустив ухвалення судового рішення, що не є мотивованим та законним, оскільки ґрунтується на припущеннях.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не прийняв до уваги твердження та посилання представника відповідача про не порушення строків і порядку повернення позики, про відсутність обов`язку позичальника повернути позику частинами, оскільки дані обставини, не знайшли свого підтвердження підчас судового розгляду справи та спростовуються матеріалами справи, зокрема умовами договору позики від 04.07.2017 року.

Також, суд зазначав, що згідно з п.3.2 договору остаточною датою повернення позики є 30.10.2022 року, у зв`язку з чим вказаний строк повернення позик, не наступив, а тому позичальником не порушений, а тому обов`язку зі сплати пені, станом на день розгляду справи не виникло.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 04.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики №0407/17П, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 1 680 000 грн, що на момент передачі коштів складає 65 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позику позикодавцеві у строк та розмірах, що обумовленні умовами цього договору. (а.с.8-9)

Згідно з п.2.3 Договору, відповідач зобов`язався повернути позивачу не пізніше 25.09.2017 року - 130 000 грн., що складає еквівалент 5 000 доларів США.

Відповідно до п. 2.4 Договору щомісячний розмір платежу за цим договором, починає з жовтня 2017 р. та складає 26 000 грн або еквівалент 1 000 доларів США в гривневому еквіваленті по комерційному курсу долара США до гривні на день сплати.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що остаточною датою повернення позики є 30.10.2022 року.

Згідно з п.5.3 договору позики, при порушенні позичальником строку повернення позики вказаного в п.3.2 даного договору він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,05 % від боргу за кожний день прострочення повернення позики.

Відповідно до акту №0407/17П-1 прийому передачі грошових коштів до договору позики №0407/17П від 04.07.2017 року, ОСОБА_2 передав у власність позичальника ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 680 000 грн, що на момент передачі коштів складає 65 000 доларів США (а.с.10).

Як вбачається із матеріалів справи, позичальник зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконує, а саме:

- в порушення п.2.3 Договору, відповідач не повернув частину позики в розмірі 130 000 грн., що складає еквівалент 5 000 доларів США та ухиляється від повернення вказаних коштів;

- в порушення п. 2.4 Договору, з жовтня 2017 року не здійснює щомісячні платежі в розмірі 26 000 грн. або еквівалент 1 000 доларів США в гривневому еквіваленті по комерційному курсу долара США до гривні на день сплати.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором за ним утворилась прострочена заборгованість.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Позивачем станом на 15.07.2021 року заборгованість Відповідача за договором позики складає 3 563 143 грн 66 коп., з яких:

1 680 000 грн - основна сума боргу; 1 165 920 грн - пеня; 525 565 грн 66 коп. - інфляційні нарахування; 191 658 грн - 3 % річних.

Однак, суд першої інстанції не погодився з вказаним розрахунком заборгованості та зазначав, що відповідач в порушення п.2.3 Договору не виконав свої зобов`язання по поверненню не пізніше 25.09.2017 року коштів в розмірі 130 000 грн, що складає еквівалент 5 000 доларів США.

Відповідно до розрахунків, проведених судом згідно ст.625 ЦК України, за прострочення відповідачем виконання зобов`язання, встановленого п.2.3 Договору, на суму заборгованості 130 000 грн, за період від 26.09.2017 року до 15.07.2021 року нараховано індекс інфляції - 41 010 грн 11 коп., та 3% річних - 14 830 грн 68 коп.

Також вбачається, що в порушення п.2.4 Договору відповідач від жовтня 2017 року до 15 липня 2017 року не здійснював щомісячних платежі в розмірі 26 000 грн або еквівалент 1 000 доларів США в гривневому еквіваленті по комерційному курсу долара США до гривні на день сплати, в результаті чого згідно розрахунків, проведених судом, заборгованість за період від жовтня 2017 року до 15 липня 2017 року склала 1 183 000 грн.

Відповідно до розрахунків, проведених судом згідно ст.625 ЦК України за прострочення відповідачем виконання зобов`язання, встановленого п.2.4 Договору, на суму заборгованості 1 183 000 грн, за період від жовтня 2017 року до 15 липня 2017 року нараховано індекс інфляції - 373 191 грн 99 коп., та 3% річних - 134 473 грн 07 коп.

Отже, загальний розмір суми боргу складає 1 313 000 грн. (130 000 грн. + 1 183 000 грн = 1 313 000 грн); сума індексу інфляції становить 414 202 грн 10 коп. (41 010 грн 11 коп. + 373 191 грн 99 коп. = 414 202 грн 10 коп.); сума 3% річних складає 149 303 грн 75 коп. (14 830 грн 68 коп. + 134 473 грн 07 коп. = 149 303 грн 75 коп.)

За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов договору та положень чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості в розмірі 1 876 505 грн 85 коп., з яких: 1 313 000 грн - основна сума боргу, 149 303 грн 75 коп. - 3% річних; 414 202 грн 10 коп. - індекс інфляції.

Також, суд вірно не прийняв до уваги твердження та посилання представника відповідача про непорушення строків і порядку повернення позики про відсутність обов`язку позичальника повернути позику частинами, оскільки дані обставини не знайшли свого підтвердження підчас судового розгляду справи та спростовуються матеріалами справи, зокрема, умовами договору позики від 04.07.2017 року.

За ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Як вбачається з п.5.3 Договору позики, при порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного в п.3.2 даного договору, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,05 % від боргу за кожний день прострочення повернення позики.

Вбачається що згідно з п.3.2 договору остаточною датою повернення позики є 30.10.2022 року, у зв`язку із чим, вказаний строк повернення позики, не наступив, тому позичальником не порушений і обов`язку зі сплати пені, станом на день розгляду справи, не виникло.

За ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2022 року.

Головуючий:

Судді: