ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1705/22 Справа № 195/1505/21 Головуючий у першій інстанції: Омеко М. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Сахарову Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про відмову від позову до Міністерства оборони України у цивільній справі по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, офісу Генерального прокурора, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється сином позивача, який проходив військову службу у складі 25-ї повітряно-десантної бригади Збройних Сил України Повітряних Сил ЗСУ. Він був направлений до зони проведення антитерористичної операції для виконання своїх службових обов`язків та загинув внаслідок падіння літака, що сталося через неналежне виконання командуванням ЗСУ своїх посадових обов`язків, нехтування якими призвело до трагедії - загибелі людей у загальній кількості 49 осіб. 17 червня 2014 року було розпочато кримінальне провадження Генеральною прокуратурою України за фактом службової недбалості, що призвела до загибелі 49 військовослужбовців та знищення військової техніки і майна внаслідок аварії літака Іл-76 №76777, яке мало місце 14 червня 2014 року. 18 листопада 2014 року Генеральною Прокуратурою України було повідомлено начальнику штабу першому заступнику керівника АТО генерал майору ОСОБА_4 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, а саме недбалому ставленні військової службової особи до служби, що спричинило тяжкі наслідки, вчинене в бойовій обстановці. 27 березня 2017 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області ОСОБА_4 було визнано винним у скоєні злочину за ч.3 ст. 425 КК України та засуджено до 7 років позбавлення волі. 11 грудня 2020 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2017 року залишено без змін. 21 травня 2021 року Верховним Судом було винесено постанову, якою вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2017 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11.12.2021 року скасовано, кримінальне провадження закрито, у зв`язку з відсутністю складу злочину у діянні ОСОБА_4 . Проте позивач вважає, що позицією Верховного Суду було спаплюжено не тільки очікування родичів жертв встановлення часткової справедливості, але й Закон, Конституцію та усі демократичні засади суспільства у цілому. Адже відповідно до ч.3 ст. 42 КК України ризик не визнається виправданим, якщо він завідомо створював загрозу для життя інших людей або загрозу екологічної катастрофи чи інших надзвичайних подій. Адже направлення військового транспортного літака з громадянами України на борту у місце, де його буде достовірно знищено разом з людьми, є нічим іншим окрім як створення реальної та неминучої загрози загибелі людей. Позивач в своїй позовній заяві вказує на те, що смерть 49 людей знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з бездумними діями посадових осіб армії, зокрема ОСОБА_4 . При цьому кожен з людей, хто втратив рідного під час падіння літака, розуміє що той час мало місце саме збройне протистояння між Україною та Росією і кожен військовий в зоні АТО постійно знаходився під ризиком поранення або загибелі. Проте втрата рідного, що віддав своє життя за рідну країну це одне, а безглузда втрата рідної людини через те, що керівництву армії не спало на думку здійснити зачистку терористів або скасувати політ взагалі, це зовсім інше. Позивач зазначає, що після падіння літака та пережитого горя у неї була одна надія - на справедливість. Вона мала усі підстави сподіватися на гідне покарання усіх відповідальних за смерть рідної людини. Адже, нехтуючи своїми обов`язками та принципом збереження життя, ОСОБА_4 та інші керівники допустили нічим не виправдану загибель людей. З 2014 року по 2021 рік позивач перебувала у постійній напрузі, чекала від держави покарання винних осіб. Після висновків Верховного Суду України життя позивача практично зруйновано, адже вона дійсно жила надією на притягнення винних до відповідальності. Адже судом касаційної інстанції було встановлено факт неефективності досудового та судового розслідування, що було засновано на безвідповідальності ставленні до вчинення злочину та постраждалих осіб, зокрема позивача. Тому позивачка вважає, що саме ці обставини призвели до спричинення моральної шкоди. Неналежне досудове розслідуванні Генеральною прокуратурою України та неналежний розгляд кримінальної справи судами першої та другої інстанції підірвали її довіру до держави, вона втратила упевненість у завтрашнім дні. А пережитий шок від того, що орган досудового слідства просто злив справу про загибель 49 людей викликав глибоку депресію в неї, втрату інтересу до життя. Від душевних хвилювань і переживань вона втратила здатність займатися будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватися з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з яким раніше почувала себе комфортно і впевнено. Через пережите вона не може почувати себе у безпеці, а відчуття безкарності і безвідповідальності правоохоронних органів придає ще більшого дискомфорту. На підставі чого вона і звернулась до суду з вказаними позовними вимогами, оскільки неякісне розслідування органом досудового слідства, свідоме допущення посадовими особами Міністерства оборони України загибелі рідної людини беззаперечно спричинили моральну шкоду їй, яку вона оцінює у 500000,00 грн. Тому позивач просила стягнути на її користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу відшкодування моральної шкоди у сумі 500000,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_1 та в особі свого представника ОСОБА_2 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 12 липня 2022 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано клопотання про відмову від позовних вимог до відповідача Міністерства оборони України, в якому він просить прийняти відмову від позовних вимог до Міністерства оборони України, зазначивши також, що позивачу відомі правові наслідки відмови від частини позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що клопотання має добровільний характер, не порушує прав та інтересів третіх осіб, а тому підлягає задоволенню.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Статтею 373 ЦПК України передбачено, що всуді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відповідно до частин 1, 3 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Учасникам справи також роз`яснюються наслідки закриття провадження у справі передбачені ч. 2 ст. 256 ЦПК України, якою встановлено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Матеріали справи свідчать про відсутність визначених у згаданих нормах цивільного процесуального права перешкод для прийняття часткової відмови позивача від позову, що відповідає умовам ст. 206 ЦПК України, та в цілому також відповідає принципу диспозитивності.

Виходячи з викладеного, враховуючи подання представником ОСОБА_1 - Погосяном В.Е., який є адвокатом та діє в межах повноважень на підставі договору про надання правової допомоги №45 від 13.08.2021 року (а.с. 81-83 т.2) без обмеження повноважень, згідно ордеру на надання правової допомоги серії АЕ №1105792 від 24.11.2021 року (а.с. 84 т.2), у письмовій формі клопотання про часткову відмову від позову, колегія суддів вважає за можливе прийняти відмову представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від позову в частині вимог до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди; рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди визнати нечинним, провадження у справі в цій частині закрити.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 206, 255, 256, 373, 377 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Прийняти відмову представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від позову до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди визнати нечинним.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова