КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року

м. Київ

справа № 753/24301/19

провадження №22-ц/824/4165/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року /суддя Сирбул О.Ф./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Балкова-Петренко Таміла Михайлівна про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення до житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Балкова-Петренко Таміла Михайлівна, про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення до житлового приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено./а.с.97-102/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, фактично поділивши майно між подружжям. Вказував, що оскільки не є фахівцем у галузі права, невірно обрав спосіб захисту, водночас, суд першої інстанції міг зупинити розгляд справи до вирішення питання про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, позов на момент розгляду справи вже перебував у провадженні суду. Обставинам того, що спірна квартира, в яку він просить вселитись, є спільно нажитим майном, суд першої інстанції оцінки не надав. Вказував, що в матеріалах справи відсутні докази того, що він чинив своїми діями перешкоди у користуванні власністю а тому у суду не було підстав для визнання його таким, що втратив користування жилим приміщенням. Наголошував, що суд першої інстанції мав керуватись вимогами ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, а припинення сімейних відносин з власником жилого приміщення не позбавляє права користування займаним приміщенням.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15.07.2007 р. по 18.09.2017 р.

Шлюб був зареєстрований 15.07.2007 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №1561, що підтверджується і копією свідоцтва про шлюб (а.с. 14).

Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.09.2017 року шлюб був розірваний (а.с. 15-16).

Від даного шлюбу сторони мають малолітніх доньок - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 05.06.2008 року, на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 04.06.2008 року № 959-С/КІ, право власності зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11.06.2008 року, записано в реєстрову книгу № 559-217 за реєстровим № 45482.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказував, що позивач посилався на те, що згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, вважає, що квартира АДРЕСА_1 з 2008 року набула статусу спільної сумісної власності позивача і відповідача.

Водночас, судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була набута відповідачем за кошти, які належали їй, особисто, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя та не може бути використана позивачем для проживання без згоди власника, відповідача.

Так, згідно договору № КНТР - 012489/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 17.10.2006 р. (а.с. 59-61), укладеному між відповідачем та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-Інвест» Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації (надалі - «Фінансова компанія»), відповідач, на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку АДРЕСА_2 , затверджених уповноваженим органом Фінансової компанії (наказ №21 від 31 травня 2006 р.) і погоджених з Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 31 травня 2006 р. (іменуються у цьому договорі "Правила ФФБ"), надав згоду на участь у фонді фінансування будівництва (далі по тексту - ФФБ), взяв на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ, передав Фінансовій компанії в управління грошові кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування та встановив обмеження щодо окремих дій Фінансової компанії з управління цими коштами, а Фінансова компанія зобов`язалась здійснити управління залученими коштами за винагороду в інтересах Відповідача на умовах, визначених Правилами ФФБ та цим договором.

Згідно п. 1.3. зазначеного Договору об`єктом інвестування була саме квартира АДРЕСА_1 .

В день укладення договору № КНТР - 012489/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 17.10.2006 р. відповідач сплатила на користь Фінансової компанії суму у розмірі 301 716,00 грн., що підтверджується квитанцією №100 від 17.10.2006 р. (а.с. 65) і отримала Свідоцтво про участь у ФФБ виду НОМЕР_2 від 23.10.2006 р.

Відповідач після отримання Свідоцтва № НОМЕР_1 від 23.10.2006 р. з випередженням Графіку платежів здійснила повне інвестування об`єкта інвестування, здійснивши такі платежі: 25.10.2006 р. на суму 300 000,00 грн., згідно квитанції № 46 від 25.10.2006 р. (а.с. 64); 08.11.2006 р. на суму 40 210,80 грн., згідно квитанції № 58 від 08.11.2006 р. (а.с. 66).

Таким чином, відповідач до укладення шлюбу з позивачем 15.07.2007 р., за власні кошти проінвестувала в повному обсязі об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1 відступила майнові права на об`єкт інвестування відповідачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам того, що спірна квартира, в яку він просить вселитись, є спільно нажитим майном, спростовані судом першої інстанції.

Дійсно, в шлюбі відбулась реєстрація майнових прав на квартиру

АДРЕСА_1 , у відповідності до договору міни квартир від 14.09.2018 року, укладеного між відповідачем, ОСОБА_7 і громадянами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 було здійснено міну квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.17-19), тобто після розірвання шлюбу.

ОСОБА_3 посилається, що при укладенні договору, згідно досягнутої з відповідачем домовленості, він набував право проживання і користування квартирою АДРЕСА_3 , відповідач гарантувала відсутність з її боку перешкод позивачу для подальшої реєстрації останнього після зняття його з реєстрації в квартирі АДРЕСА_4 за тією ж адресою.

Проте, вказане не доведено в розумінні вимог ст.ст. 77-81 ЦПК України.

Договір міни від 14.09.2018 р. є дійсним і не оскаржений.

Відповідач набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 , не перебуваючи у шлюбі з позивачем.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач фактично просить його вселити у квартиру АДРЕСА_3 , яка є особистою призваною власністю ОСОБА_7 , не будучи членом сім`ї власника, а отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні правові підстави для користування даною квартирою позивачем та його вселення у дану квартиру.

А отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав керуватись вимогами ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, щодо того, що припинення сімейних відносин з власником жилого приміщення не позбавляє права користування займаним приміщенням, відхиляються апеляційним судом з огляду на вище вказане.

Доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції міг зупинити розгляд справи до вирішення питання про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, є неспроможними з огляду на те, що жодних клопотань щодо зупинення розгляду справи ОСОБА_3 не подавав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: