СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22882/20

пр. № 2/759/941/22

28 липня 2022 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Гришиної А.Г.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та вселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення його у дану квартиру і передачу йому ключів від її вхідних дверей.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивує тим, що 16.07.2011 року між ним - громадянином Нідерландів і громадянкою України ОСОБА_3 був укладений шлюб, який розірваний рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06.08.2020 року. Під час перебування сторін у шлюбі у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13.02.2019 року позивачем, під час перебування в шлюбі з відповідачем, за рахунок своїх власних заощаджень ним було придбано трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу квартири був оформлений на ім`я відповідача. Починаючи з 13.02.2019 року і по теперішній час позивач зареєстрований у вказаній квартирі разом з відповідачем та сином ОСОБА_5 . До липня 2020 року позивач постійно і безперешкодно проживав у вказаній квартирі, однак відповідач самовільно змінила на вхідних дверях замок і по теперішній час чинить позивачу перешкоди у доступі до квартири і проживання в ній. 23.11.20202 року о 18:00 позивач намагався потрапити у квартиру, але відповідач не допустила його, тому були викликані працівники поліції. У зв`язку з неправомірними діями відповідача, представником позивача 24.11.2020 року було направлено на її адресу письмову вимогу про припинення створення перешкод у доступі і проживанні у квартирі, проте остання ухилилась від отримання поштової кореспонденції. Позивач не має іншого власного житла на території України та Нідерландів, в зв`язку з неправомірними діями позивача мусить винаймати житло і витрачати значні кошти, що є підставою звернення з цим позовом до суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2020 року визначеного головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 27).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2020 року відкрито провадження у справі (а.с.29).

30.12.2020 року ОСОБА_6 .В проти позову заперечувала та звернулась до суду з зустрічним позивом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 мотивувала тим, що між нею та ОСОБА_2 16.07.2011 року укладено шлюб, від якого народилась дитина - ОСОБА_4 24.10.2015 року між ними було укладено шлюбний договір, відповідно до п.п. "в" п.3 нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного з подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування є особистою приватною власністю кожного з подружжя.

13.02.2019 року ОСОБА_7 було придбано квартиру АДРЕСА_2 . Після придбання квартири в ній 23.05.2019 року було зареєстровано місце проживання сина позивача та відповідача. Місце проживання відповідача за зустрічним позовом було зареєстроване у зв`язку з отриманням посвідки на тимчасове проживання в Україні. Протягом періоду з часу знайомства по даний час відповідач за зустрічним позовом проживає в Нідерландах та прибуває в Україну кілька разів на рік, не проживає та не проживав за адресою: АДРЕСА_1 більше одного року, відмовився від розміщення речей у квартирі, від отримання ключів, у зв`язку з фактичним не проживанням - від участі в утриманні квартири. Факт не проживання підтверджується показами свідків та актом не проживання особи за місцем реєстрації. 06.08.2020 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано.

20.01.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва прийнято до провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (а.с. 85).

17.02.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с. 97).

16.03.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва витребувано докази (а.с.120).

07.07.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва зупинене провадження по справі до набрання рішення у справі 759/23521/20 законної сили (а.с. 151).

02.12.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відновлено провадження у справі (а.с. 169).

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду 27.07.2022 року, направив заяву у якій просив розглядати справу без його та позивача за первісним позовом участі. направив до суду промову у судових дебатах, в яких просить первісний позов задовольнити, з підстав вказаних в позовній заяві, а зустрічний позов відхилити. Зазначає, що відмітками Державної прикордонної служби України про перетинання ОСОБА_2 кордону України вбачається, що він протягом 2019 року неодноразово здійснював авіа перельоти. 16.11.2019 року він вилетів у Нідерланди, а у березні 2020 року у зв`язку з поширенням хвороби Ковід-19 в Україні було заборонено міжнародні авіа перельоти, у зв`язку з чим ОСОБА_2 не міг прибути до України. Також, наданий ОСОБА_3 акт про не проживання особи за місцем її реєстрації не може бути належним доказом, оскільки він підписаний не належними особами. Будь яких інших доказів на підтвердження не проживання у період з 13.11.2019 року по теперішній час без поважних причин ОСОБА_3 не надала.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував і просив задовольнити зустрічний позов, з підстав викладених в зустрічній позовній заяві, наданих усних пояснень, та зібраних доказів.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що вона є конс`єржкою в домі за адресою: АДРЕСА_1 , бачила ОСОБА_2 лише 2 рази, про взаємовідносини позивача і відповідача нічого не знає.

Суд, заслухавши пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , покази свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

В судовому засіданні встановлено, що 6 липня 2011 року між громадянином Королівства ОСОБА_10 , 1949 року народження, та громадянкою України ОСОБА_3 , 1984 року народження, зареєстровано шлюб.

Під час шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено шлюбний договір щодо врегулювання майнових відносин подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. А.

У підпункті «в» пункту 3 шлюбного договору зазначено, що особистою приватною власністю кожного із подружжя є: нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язкові державній реєстрації, що буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного із подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 3 шлюбного договору особистою приватною власністю кожного із подружжя є: дохід (дивіденди), плоди, приплід продукція, що приноситимуть майно (речі та майнові права, в т. ч. корпоративні) та грошові кошти, котрі сторонами, подружжям, віднесено до особистої приватної власності.

Сторони погоджуються з тим, що на майно та/чи грошові кошти, які є особистою приватною власністю кожного із подружжя, за будь-яких умов не поширюються положення глави 8 СК України (у тому числі статті 60, 62 СК України) та стаття 369 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_11 .

Під час шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 придбана квартира АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі з 13 листопада 2019 року по теперішній час.

З декларації цивільно-правового нотаріуса вбачається, що станом на 20 червня 2020 року ОСОБА_12 не має нерухомості в Королівстві Нідерланди.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 серпня 2020 року у справі № 759/10189/20 позов ОСОБА_3 задоволено, шлюб, зареєстрований 16 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розірвано.

Дане рішення сторонами не оскаржено, набрало законної сили.

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. про визнання частково недійсним шлюбного договору та розподіл майна подружжя (справа № 759/23521/20).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійними підпункти в) ж) пункту 3 шлюбного договору, а саме щодо режиму особистої приватної власності кожного із подружжя на нерухоме майно, автотранспортні засобі, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що буде набуватись у шлюбі на ім`я одного із подружжя, а також непоширення на це майно положень глави 8 СК України (у тому числі статей 60, 62 СК України) та статті 369 ЦК України, який укладено 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та громадянином Нідерландів ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1698 і 1699.

Поділено спільне майно подружжя та в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 , громадянином Нідерландів, право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року скасовано і ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Бекіровим С.Н., залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року залишено без змін.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Таким чином, факт належності квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 встановлений судовими рішеннями і не підлягає доведенню.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 235/9011/19 (провадження № 61-4152св21) зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року у справі № 686/11322/16-ц (провадження № 61-10093св19) зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 1-3911св21) вказано, що:

«у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по своїй суті є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім?ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжений наймодавцем, а в разі спору судом.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такого висновку щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У підтвердження позовних вимог позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 була надані суду такі докази:

- шлюбний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 24.10.2015 року (а.с. 45-47);

- договір купівлі продажу квартири від 30.02.2019 року (а.с. 47);

- акти про непроживання особи за місцем реєстрації від 25.11.2020 року (а.с. 50), від 07.02.2021 року (а.с. 91).

Крім того, згідно листа Державної прикордонної служби України, наданого на виконання ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 16.03.2021 року ОСОБА_2 здійснива переліт до м.Київа - 6 разів, останній з яких 21.10.2019 року (а.с. 122).

Судом встановлено, що з лютого 2019 року ОСОБА_2 у квартирі не проживає, що підтверджується зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, зокремаактами від 25.11.2020 року (а.с. 50), від 07.02.2021 року (а.с. 91) про те, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 не проживає з 2019 року.

ОСОБА_2 , набувши особистого сервітуту, в силу ст.ст.401-406 ЦК України, який полягав у праві користування житловим приміщенням, ніколи не був власником спірної квартири, його право користування квартирою було пов`язане із наявністю права власності на це майно його дружини - ОСОБА_3 , у відповідності до положень ст. 156 ЖК УРСР, яке він втратив з розірванням шлюбу 06 серпня 2020 року, тим самим позбувшись статусу члена сім`ї власника спірної квартири.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 тривалий час ніяких витрат по утриманню спірної квартири не несе, плату за комунальні послуги та електроенергію не сплачує, що свідчить про те, що квартирою він не цікавиться.

Суд оцінивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи принцип пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін, враховуючи, що відповідач відсутній у спірній квартирі близько двох років і не користується нею, дійшов висновку, що сервітут відповідачем не використовується без поважних причин більше строку його збереження за особою, на підставі чого згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України сервітут відповідача припинився.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки дані вимоги є підставними та обґрунтованими.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та вселення залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено 08.08.2022 року.

Суддя Твердохліб Ю.О.