ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1783/20 Номер провадження 22-ц/814/944/22Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

розглянувши в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 24 січня 2022 року, ухвалене суддею Миркушіною Н.С., повний текст рішення складено - 25 січня 2022 року

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

29 жовтня 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н від 18.06.2012 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановлено кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Заява, «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» складають договір між нею та банком, що підтверджується її підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. З урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 30 серпня 2020 року у розмірі 40 118,32 грн., з яких: 29 729,88 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 10 388,44 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також понесені судові витрати.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 24 січня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.06.2012 року, а саме заборгованість за тілом кредиту в сумі 29 729, 88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 1557, 70 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками задоволенню не підлягають. Разом з тим, враховуючи те, що відповідач користувалася кредитною карткою, отримала від позивача грошові кошти, які у добровільному порядку не повернула, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 29 729,88 грн. підлягають задоволенню. При цьому врахована правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Щодо заяви про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, то суд зазначив, що згідно умов кредитування та довідки, наданої позивачем, строком дії наданої відповідачу кредитної картки НОМЕР_1 є строк до останнього дня серпня 2020 року, тобто, перебіг позовної давності стосовно повернення кредиту в повному обсязі обчислюється з 01 вересня 2020 року в порядку ст. 253 ЦК України і, оскільки позов подано 29.10.2020 року, то позивачем дотримано строки позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач заперечує надання їй кредитних коштів за заявою б/н. Вважає, що заява не може бути кредитним договором, за яким нараховуються відсотки і пеня, проте суд першої інстанції цього не врахував. Звертає увагу, що будь-які підписи відповідача на документах таких, як «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» відсутні. Звертає увагу, що стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом емісії та передачі їй кредитної картки, позивач не надав до суду жодного доказу з приводу того, що така картка (а відтак і кредит) взагалі коли-небудь видавалася відповідачу, адже жодний з наданих до суду документів не містить жодного посилання на це. Зазначає, що будь-яких належних та допустимих доказів фактичної видачі кредиту відповідачу матеріали справи не містять. За таких умов вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку в порядку повернення кредиту будь-яких коштів. Крім того вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позов подано через 9 років після ніби то підписання заяви б/н від 18.06.2012 р. З врахуванням викладеного, у зв`язку з відсутністю доказів укладення між сторонами у простій письмовій формі договору про надання відповідачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжні картку, без підтвердженого факту, як отримання платіжної картки, так і коштів, підписання письмового договору так і конкретної суми коштів у відповідності із вимогами ЦПК України у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості у розумінні положень ст. ст. 526, 1054 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 18.06.2012 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала кредитний договір № б/н від 18.06.2012 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації, відповідно до якого товариство надало їй кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.24).

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.25-26).

Згідно з наданою банком заявою про зменшення позовних вимог заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором становить 40 118, 32 грн. і складається із: 29 729, 88 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 10 388, 44 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Аналізуючи вимоги чинного законодавства, суд першої інстанції зазначив, що в разі укладення кредитного договору розмір відсотків, неустойки (пені), яка підлягає стягненню у разі порушення боржником зобов`язання повинні бути встановлений законом або визначені у договорі за погодженням сторін.

У заяві позичальника від 18 червня 2012 року, яка підписана сторонами відсутні умови, які визначають розмір відсотків та неустойки (пені), що підлягають стягненню у разі порушення боржником зобов`язання.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві умов, які визначають розмір відсотків та неустойки (пені) у разі порушення боржником зобов`язання, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору б/н, укладеного між сторонами 18 червня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків та неустойки (пені), які підлягають стягненню у разі порушення боржником зобов`язання.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками до задоволення не підлягають.

Разом з тим, враховуючи те, що відповідач отримала від позивача грошові кошти, які в добровільному порядку не повернув, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 29 729,88 грн. підлягають задоволенню.

При цьому врахована правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 18 червня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приват Банк».

З розрахунку позивача вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком станом на 30.08.2020 року становить 40 118, 32 грн., із них: 29 729, 88 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 10 388, 44 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приват Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В якості доказу по справі позивач надав виписку за договором №б/н станом на 31.08.2020 р. на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 17-21).

Колегія суддів, враховуючи зміст ч.1 ст. 76 ЦПК України, приходить до висновку про те, що вказаний доказ достовірно підтверджує факт укладення відповідачем кредитного договору 18.06.2012 р. Сторона відповідача не спростувала цей доказ.

Так, із виписки по договору вбачається, що на картку відповідача 18.02.2013 р. був встановлений кредитний ліміт у розмірі 16 000 грн., позичальником регулярно проводилися з картки платежі за придбані продукти харчування, проводилися списання платежів за страховку «Захист кожен день», здійснювалися поповнення картки в терміналах самообслуговування, знімалась готівка в банкоматах тощо.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_1 дійсно підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.24). У вказаній заяві, підписаній ОСОБА_1 , зазначено персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання картки. На підставі вказаної заяви позичальнику ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано кредитні картки (а.с. 23). Активація нею картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.

Таким чином, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що складається зокрема із заборгованості за простроченим тілом кредиту підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність отримання нею кредиту є безпідставними, оскільки відповідачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки по її картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи (а.с. 11 - 15), яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19).

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 неодноразово просила застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог та відмовити з цих підстав в задоволенні позову (а.с.89-93,113-116,166-170).

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 було надано наступні картки: НОМЕР_2 з терміном дії до жовтня 2015 року; НОМЕР_3 з терміном дії до жовтня 2015 року, НОМЕР_4 з терміном дії до жовтня 2016 року, НОМЕР_5 з терміном дії до травня 2020 року, НОМЕР_1 з терміном дії до серпня 2020 року (а.с. 18).

Згідно виписки по договору вбачається, що 24.11.2017 року ОСОБА_1 сплачено покупку у розмірі 1822,50 грн. карткою 125677, термін дії якої визначено до травня 2020 року. З позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 29 жовтня 2020 року. З таких обставин та враховуючи, що сторони у письмовому вигляді не погоджували порядок погашення заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 24 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов