08.07.2022 Єдиний унікальний номер 205/3498/19
Єдиний унікальний номер 205/3498/19
Провадження № 2/205/777/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради та ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, третя особа КП «Центр держреєтрації» Садківської сільської ради, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 квітня 2019 року вищевказана цивільна справа була передана на розгляд судді ОСОБА_5 .

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 1840/0/15-20 від 16 червня 2020 року про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку з поданням заяви про відставку суддю ОСОБА_5 було звільнено.

На підставі розпорядження керівника апарату суду № 223 від 15 липня 2020 року, вищевказану цивільну справу було передано на повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2020 року цивільну справу було передано на розгляд судді Приходченко О.С.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року справу було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовчий розгляд.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2021 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено частково і заборонено вчиняти реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2022 року ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено.

Позивач у своєму позові посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 1989 року, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, йому на праві власності належить 4/45 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . При набутті права власності на частину житлового будинку він набув право користування земельною ділянкою. Рішенням Дніпровської міської ради № 149/35 від 19 вересня 2018 року відповідачеві ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 10 червня 1992 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , при цьому саме свідоцтво видано на житловий будинок у цілому без врахування частки позивача. Станом на дату ухвалення Дніпровською міською радою рішення про передачу земельної ділянки відповідачеві спірне свідоцтво про право на спадщину було відсутнє, оскільки право власності на частину домоволодіння, окрім частини, належної позивачеві, анульовано. У житловому будинку АДРЕСА_1 з 27 травня 2014 року зареєстровано сина позивача, ОСОБА_6 31 травня 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 червня 1992 року, посвідчене Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, визнати незаконним і скасувати рішення Дніпровської міської ради № 149/35 про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки в цілому, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31 травня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. та скасувати рішення від 31 травня 2019 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку. У своїй заяві до суду позивач просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час і дату судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки судові не повідомив, відзив на позов не подав.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки судові не повідомила, відзив на позов не надала.

Відповідач Дніпровська міська рада у своєму відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що рішення Дніпровської міської ради було ухвалено у межах її компетенції, визнання недійсним і скасування рішення Дніпровської міської ради про передачу земельної ділянки не виконує функції захисту прав ОСОБА_1 , оскільки жодним чином не впливає на права та обов`язки сторін таких правовідносин, оскільки дія акту (рішення) вичерпується фактом його виконання та жодним чином не впливає на законність правовстановлюючих документів про право власності чи користування земельною ділянкою. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки судові не повідомила, відзив на позов не надала.

Третя особа державний реєстратор приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В. у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, письмових пояснень на позовну заяву не надав, у своїй заяві до суду справу просив розглядати за його відсутності.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 1989 року, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1-1962, ОСОБА_1 належить 4/45 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 6-7), право власності на які у встановленому законом порядку 07 червня 1989 року зареєстровано в ДМБТІ в реєстрову книгу № 465-37 (т. 1 а.с. 7 оберт).

На підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 170 від 10 квітня 1992 року (т. 1 а.с. 13) було анульовано правовстановлюючі документи на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_7 у розмірі 4/15 частин та ОСОБА_8 у розмірі 8/30 частин (т. 1 а.с. 14).

Згідно з листом КП «ДМБТІ» № 6130 від 12 червня 2007 року (т. 1 а.с. 12) право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано: 4/45 частини за ОСОБА_1 , 8/45 частин за ОСОБА_9 . Право власності на іншу частину домоволодіння анульовано.

Рішенням Дніпровської міської ради № 149/35 від 19 вересня 2018 року (т. 2 а.с. 102-103) ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 104) було передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий № :08:808:0008.

Згідно з відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., зареєстровано за ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 39-41).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 липня 1970 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 4/15 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у рівних частинах успадкували ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , 8/15 частин залишилися відкритими за іншими спадкоємцями (т. 1 а.с. 134).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української PCP 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом.

Тобто, до позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину законом підлягають застосуванню норми ЦК Української PCP від 18 липня 1963 року.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що іншими підставами визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Разом з тим, зі змісту абз. 5 п. 19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України у разі порушення права спадкоємців на частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, у якій це право порушене, а не про визнання недійсним такого свідоцтва в цілому.

З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 129-134), вбачається, що після її смерті спадщину отримали спадкоємці за заповітом у рівних частинах ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у розмірі 4/15 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , спадщина у вигляді інших 8/15 частин спірного житлового будинку залишилася відкритою.

За позивачем зареєстровано право власності на 4/45 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 1989 року, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1-1962, а відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 10 червня 1992 року, яке видано відповідачеві ОСОБА_2 , йому житловий будинок належить у цілому (т. 1 а.с. 19-20), що порушує право позивача на володіння належними йому 4/45 частинами об`єкту нерухомого майна.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 червня 1992 року, у задоволенні позовних вимог в іншій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині визнання незаконними і скасування рішення Дніпровської міської ради про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки в цілому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.

Приписами ч.ч. 1 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Ч. 1 ст. 186-1 ЗК України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

З аналізу ст. 118 ЗК України випливає, що для отримання безоплатно у власність громадян земельної ділянки відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Ч. 9 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку та право постійного користування і право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За таких обставин, Дніпровська міська рада, як власник земельної ділянки, діяла в межах компетенції та наданих їх законом повноважень, при розгляді заяви ОСОБА_2 про передачу йому у власність земельної ділянки, скасуванням рішення Дніпровської міської ради № 149/35 від 19 вересня 2018 року порушені права ОСОБА_1 як власника 4/45 частин житлового будинку АДРЕСА_1 поновлені не будуть, оскільки право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо заявлених позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, суд приходить до такого висновку за наступних підстав.

Згідно з нормами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ визначено, що суд загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсності.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем судові не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які би дали підстави встановити фактичні обставини, вказані позивачем у позовній заяві події, зокрема до матеріалів справи не надано копію спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2019 року та копію нотаріальної справи, з якої можливо було б встановити підстави укладення спірного правочину, клопотання про його витребування, у разі неможливості позивача самостійно надати їх судові, стороною позивача заявлено не було.

Враховуючи вищевикладене, позивачем належними, достатніми та допустимими доказами не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , тому у задоволенні позовних вимог в цій частині ОСОБА_1 слід відмовити.

Позовні вимоги в частині скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку № :08:808:0008, є похідними від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 травня 2019 року, на підставі якого таке право було зареєстровано, тому позовні вимог в цій частині задоволенню також не підлягають.

Крім цього, суд враховує, що відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 36 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Позивачем при зверненні з позовом було сплачено судовий збір у загальному розмірі 3 842 грн. (т. 1 а.с. 1, 2, 3, 36а, 56, 105), тому з урахуванням задоволення позову частково, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись , ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203, ч.ч. 1,2 ст. 215, ст.ст. 216, 319, 321, 331, ч. 2 ст. 376 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом в частині 4/45 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , видане 10 червня 1992 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1-1377, на підставі якого за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: