Справа № 343/136/21
Провадження № 22-ц/4808/576/22
Провадження № 22-ц/4808/525/22
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Дуткевича М.В., відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Блонського М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою та виселення, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Керніцьким І.І. 05 січня 2022 року у м. Долина Івано-Франківської області, та додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Керніцьким І.І. 14 січня 2022 року у м. Долина Івано-Франківської області, та ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Керніцьким І.І. 05 січня 2022 року у м. Долина Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою та виселення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що її баба, ОСОБА_3 являлась власником квартири АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 11.09.1992 року. Остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час смерті баби її син (дядько позивачки) ОСОБА_4 був зареєстрований і проживав у цій квартирі та прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Право власності на вказану квартиру останній у нотаріальному порядку не оформляв.

22.02.1997 ОСОБА_4 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 (після укладення шлюбу ОСОБА_5 ), після чого остання зареєструвалася у даній квартирі як член сім`ї.

Рішенням Долинського районного суду від 03.09.2002 за ініціативою ОСОБА_5 шлюб між ними розірвано. З того часу вона не проживає у вказаній квартирі, а проживає у с.Новоселиця. Після отримання свідоцтва про розірвання шлюбу відповідачка повернула дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ».

ОСОБА_4 проживав сам у цій квартирі до самої смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дочка ОСОБА_4 ОСОБА_7 , відмовилась в установленому законом порядку від прийняття спадщини після смерті батька, надавши нотаріальній конторі відповідну заяву.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю понад 5 років, зміни черговості спадкування з наданням їй права спадкування разом із спадкоємцями другої черги та визнання права власності на 1/2 частку спадкового майна квартири АДРЕСА_2 . Справа переглядалась судами неодноразово. Останнім рішенням Долинського районного суду від 07.08.2019 року за нею ( ОСОБА_1 ) визнано право власності на вказану квартиру і у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.07.2020 року вона являється одноосібним власником спірної квартири.

Не будучи ні власником, ні співвласником квартири, ОСОБА_5 після 16.01.2019 самовільно, без її згоди та не поставивши до відома, облаштувала нові вхідні металеві двері та вікно в кухню. У зв`язку з цим нею направлено відповідачці рекомендованого листа з вимогою виселитись в добровільному порядку, не здійснювати ніяких робіт без її згоди та надати можливість потрапити у квартиру. Відповіді на вказаного листа не надходило.

Спірна квартира з 2011 року від`єднана від газопостачання по причині розвалу пічки, квартира не опалюється та внаслідок цього нищиться. Протягом 5 років з вини відповідачки вона, як власник, не має доступу до квартири. На початку 2020 року вона прибула на місце роботи ОСОБА_2 у дитячий садок в смт. Вигода з проханням до відповідачки про надання ключів від вхідних дверей до квартири. Згодом повторно скерувала ОСОБА_2 рекомендованого листа з вимогою добровільно виселитись із квартири, не чинити їй перешкод у користуванні квартирою та надати ключі до квартири, вказавши, що вона є власником вказаної квартири.

18.09.2020 ОСОБА_2 в присутності свідків, знаходячись безпосередньо біля будинку АДРЕСА_2 , відмовилась відчинити їй двері у квартиру та впустити, мотивуючи це тим, що вона є власником цієї квартири, проживає в ній і там знаходяться її речі. З даного приводу було складено акт про відмову у доступі до квартири.

Зазначила, що ОСОБА_2 на час вселення у квартиру не була членом її сім`ї, не є членом її сім`ї в даний час. Остання перестала бути членом сім`ї ОСОБА_4 з 02.09.2002 (рішення Долинського районного суду про розірвання шлюбу), не проживала з ним однією сім`єю до часу смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також вона та члени її сім`ї разом з відповідачкою не проживають та не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків.

Більше того, з огляду на поведінку ОСОБА_2 у її намаганні у будь-який спосіб отримати хоч якусь частку власності у цій квартирі, між ними виникли стійкі напружені стосунки. Її сім`я складається із 5 осіб, в тому числі 3 неповнолітніх дітей, одна дитина є інвалідом дитинства, що унеможливлює спільне проживання та користування цією квартирою разом з відповідачкою у двокімнатній квартирі, яка їй потрібна для проживання. Крім того, в ній слід зробити ремонт та привести її у належний стан. Таким чином, подальше перебування та проживання відповідачки у квартирі разом з її сім`єю є неможливим, оскільки квартира складається із 2-х житловий кімнат загальною площею 41,3 кв.м, житловою площею 27,9 кв.м. Ці обставини унеможливлюють спільне користування квартирою її сім`ї та відповідачки, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Просить усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати їй другий екземпляр (дублікат) ключів від вхідних дверей квартири та виселити її із займаної квартири, а також стягнути з відповідачки на її користь складові витрати у вигляді сплаченого судового збору та вартості послуг адвоката (а.с.1-3,том 1).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2022 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання їй екземпляру ключів від дверей зазначеної квартири, а у випадку їх відсутності - можливості зробити копії, а також забезпечення можливості вільно та доступно нею користуватися у будь-який час. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовлено (а.с. 213-217, том 1).

Додатковим рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 14 січня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 170 гривень 40 коп понесених судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 400,00 гривень понесених судових витрат (а.с.207-211, том 1).

Не погодившись з рішенням суду в частині часткового задоволення позову, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що нею не чинилося жодних перешкод позивачці у реалізації прав останньої як власника квартири. Крім цього, формулювання в рішенні суду «забезпечення можливості вільно та доступно нею користуватися у будь-який час» носить абстрактний та дуже широкий характер, що не відповідає принципам написання рішення суду, де суд мав обрати конкретний спосіб захисту прав. Обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Звертає увагу на те, що у неї відсутнє інше житло чи будь-яке інше нерухоме майно. Згідно довідки Вигодської селищної ради, вільного житлового фонду у селищній раді немає. Окрім того, вона являється інвалідом ІІІ групи.

Вказує, що складений позивачкою акт про відмову у доступі до квартири від 18.09.2020 року є необґрунтованим, оскільки цього дня вона (відповідачка) поступила до лікарні з діагнозом транзиторна ішемічна атака, дисцикуляторна змішана енцефалопатія ІІ ст., астеноневротичний синдром, ангіопатія сітківки обох очей, та була виписана 02.10.2020 року. У самому акті вказано, що її ( ОСОБА_2 ) забрала карета швидкої допомоги, тому такий акт не може підтверджувати факт її відмови у наданні позивачці доступу до квартири.

Вважає, що позивачка не надала суду жодних належних, достовірних та достатніх доказів вчинення їй перешкод у користуванні квартирою. При цьому навпаки, позивачка з використанням незаконних засобів впливу, через її роботу, залучивши працівників поліції, створюючи нервово-емоційну атаку намагалася її виселити з квартири.

Зазначає, що допитані в судових засіданнях свідки пояснили, що ОСОБА_1 не мала на меті вселятися у квартиру, а намагалася виселити її з спірної квартири. Тому вважає необґрунтованими висновки суду про те, що позивачка, як законний власник квартири, намагалася вселитися у квартиру, однак доступу до неї не має, а відповідачка у добровільному порядку відмовляється передати ключі.

Також у неї виникають сумніви у неупередженості судді і його об`єктивності, тому заявляла останньому відвід, однак їй було відмовлено.

Просить рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Стягнути судові витрати з позивачки (а.с.2-4, том 2).

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що суд не дав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 з часу розірвання шлюбу з ОСОБА_4 не являється членом сім`ї та ніколи не була членом її сім`ї. ОСОБА_2 , як дружина ОСОБА_4 , на законних підставах вселилася у с пірну квартиру, однак після розірвання шлюбу не проживає там та не являється членом сім`ї. Даний факт підтверджується постановою Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №343/1821/16-ц, згідно якої рішення Долинського районного суду від 15.09.2017 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_4 понад 5 років однією сім`єю без реєстрації шлюбу скасовано і в цій частині в позові відмовлено, а рішення суду в частині позову ОСОБА_2 про визнання за нею права на спадкування за законом разом з нею (позивачкою) як спадкоємцем другої черги та про визнання за нею права власності на 1/2 частку вказаної квартири залишено в силі.

Окремо зазначає, що газопостачання до цієї квартири від`єднано з 2011 року, коли, за твердженнями відповідачки, вони разом із ОСОБА_4 проживали разом. Із довідки №53 про споживання електроенергії по квартирі вбачається, що після повернення ОСОБА_4 на територію України з серпня 2010 року по квітень 2012 року електроенергія не використовувалася взагалі. Також з цієї довідки вбачається, що кількість використаної електроенергії та оплата за неї з жовтня 2001 року до серпня 2008 року є незначною та не характерною по кількості використання для підключення окремих побутових предметів. Із довідки Долинського водоканалу з травня 2014 року по жовтень 2015 року (до смерті ОСОБА_4 ) вода у квартирі не використовувалась взагалі. Борг за водопостачання був погашений ОСОБА_2 у листопаді 2015 року, після смерті дядька. Цю обставину відповідачка намагалась використати при розгляді справи №343/1821/16-ц як нібито систематичну сплату комунальних платежів.

Також апелянт посилається на акт обстеження матеріально-побутових умов від 10.06.2015 року, в якому зазначено, що ОСОБА_8 не працює у зв`язку з хворобою та немає постійної чи тимчасової роботи. У графі про склад сім`ї немає жодної інформації, із чого, на думку апелянта, слідує, що він проживав один.

Зазначає, що бачила ОСОБА_2 у спірній квартирі один раз орієнтовно у 2008 році, коли навідувала ОСОБА_4 в смт. Вигода. До прийняття нею спадщини відповідачка не проживала у спірній квартирі, а після прийняття такої остання не являється членом її сім`ї, згоду на проживання у квартирі вона не надавала.

Вказує, що суд не дав оцінки тому факту, що вона стала власником квартири з часу відкриття спадщини, а не з часу реєстрації права власності на квартиру.

Також на думку апелянта, суд помилково зазначив, що ОСОБА_2 постійно проживає у спірній квартирі з часу її реєстрації та до ухвалення оскаржуваного судового рішення. Суд не взяв до уваги її поведінку та перешкоди, які їй, як власнику, чинить у доступі відповідачка у доступі до квартири. Фактично ОСОБА_2 проживала в спірному житловому приміщенні після одруження з ОСОБА_4 до 2009 року, а потім з листопада 2015 року після його смерті.

Також суд не взяв до уваги той факт, що відповідачка продала належну їй двокімнатну квартиру і на виручені кошти придбала автомобіль. Також в судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила, що після смерті її матері у 2004 році відмовилася від спадщини у вигляді частини домоволодіння на користь брата.

Вказує, що з метою добровільного виселення відповідачки із квартири нею були використані всі правові механізми щодо її виселення, проте відповідного реагування не було. Посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, згідно з яким відсутність сімейних зв`язків між власником квартири та наймачем, а також згоди власника квартири на проживання особи, яка не є членом сім`ї, на вселення і проживання у квартирі є підставою для виселення.

Стосовно відмови у стягненні додаткових коштів в якості судових витрат та задоволення заяви відповідачки про стягнення коштів на правничу допомогу, суд безпідставно та необґрунтовано відмовив їй у стягненні судових витрат згідно попереднього та додаткового розрахунку у розмірі 14 800,00 грн. Загальний розмір понесених нею судових витрат на оплату послуг адвоката узгоджується із п.3.1 укладеного між нею та адвокатом Дуткевичем М.В. договором від 10.10.2019 року. Також пунктом 3.2 договору передбачена оплата додаткових витрат, в тому числі і з врахуванням кількості судових засідань і які необхідні для позитивного результату. Сплачені нею послуги адвокату є обґрунтованими, розумними та необхідними і такими, що не мають на меті його надмірне збагачення. Також суд безпідставно відхилив її вимоги про оплату вартості заправки автомобіля для приїзду до суду із с.Куличків Червоноградського району Львівської області у місто Долина, відстань між якими складає 200 км. Безпідставно суд взяв до уваги долучені представником відповідачки адвокатом Блонським М.А. документи про оплату його послуг, оскільки такі ним подано з пропуском передбаченого процесуальним законом строку. Також судом взято до уваги долучену представником відповідачки квитанцію на суму 4 500,00 грн, яка датована 11.06.2020 року та яка не має жодного відношення до даної справи, оскільки даний позов нею подано до суду у січні 2021 року. Додаткове судове рішення постановлене без її належного повідомлення та участі, що є порушенням норм процесуального права.

З цих підстав просить скасувати рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05.01.2022 в частині відмови у позові про виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Скасувати додаткове рішення цього ж суду від 14.01.2022 щодо розподілу судових витрат та вирішити питання судових витрат та стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість проїзду в судові засідання. Стягнути з відповідачки на її користь судовий збір за подання апеляційної скарги та послуги адвоката за підготовку і складання апеляційної скарги згідно з розрахунком (а.с.16-19, том 2).

Представником ОСОБА_2 адвокатом Блонським М.А. подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги та просить відмовити в її задоволенні та в цій частині рішення суду від 05.01.2022 та додаткове рішення від 14.01.2022 залишити без змін (а.с.48-53, том 2).

В силу ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Дуткевича М.В., відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Блонського М.А., суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає їх необґрунтованими, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 (баба позивачки ОСОБА_1 ) являлась власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.1992р.

Та обставина, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07.07.2009 (а.с.7, том 1).

Також встановлено, що на час смерті ОСОБА_3 в квартирі був зареєстрований її син, ОСОБА_4 , дядько позивачки, який прийняв спадщину після смерті матері шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Однак право власності на вказану квартиру в нотаріальному порядку він не оформляв.

22.02.1997р. дядько позивачки ОСОБА_4 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 , який рішенням Долинського районного суду від 02.09.2002р. розірвано (а.с.8, том 1).

Відповідно до повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 12.01.2016р. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10, том 1).

Як встановлено в ході розгляду справи, дочка ОСОБА_4 ОСОБА_9 відмовилась у встановленому законом порядку від прийняття спадщини, а позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю договору-купівлі продажу квартири.

Згідно відомостей з Витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме про реєстрацію права власності за №215862037 від 10.07.2020, ОСОБА_1 на праві власності належить 1/1 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с.24, том 1).

Із технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , виготовленого ОСОБА_1 , встановлено, що квартира складається з двох кімнат загальною площею 41,3 кв.м, житловою площею 27,9 кв.м. Інвентаризаційна вартість квартири становить 34 961 грн (а.с.14-15).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області в справі №343/1821/16-ц від 15.09.2017 встановлено факт проживання понад п`ять років ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_4 . В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.12.2017 року рішення Долинського районного суду від 15 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зміну черговості спадкування, надання позивачці права на спадкування за законом разом з спадкоємцями другої черги та про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , а саме: квартиру АДРЕСА_2 , скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким змінено черговість спадкування та надано ОСОБА_2 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з спадкоємцями другої черги. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/2 частину спірної квартири.

Постановою Верховного Суду в справі №343/1821/16-ц від 16.01.2019 постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2017 року скасовано. Рішення Долинського районного суду від 15 вересня 2017 року в частині встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу - відмовлено. Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права спадкування за законом разом з спадкоємцем другої черги, надання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями другої черги та про визнання права власності на 1/2 частини спадкового майна - залишено в силі (а.с.17-22, том 1).

Тобто, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 не має права на спадкове майно.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.05.2020р. закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вигодської селищної ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Відновлено дію рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2019 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.31-33, том 1).

Таким чином, преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового рішення, яке набрало законної сили.

Із змісту акта про відмову у доступі до квартири від 18.09.2020р. слідує, що ОСОБА_2 відмовилась відчиняти двері ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 , мотивуючи це тим, що вона є власником цієї квартири і проживає в ній. У квартирі наявні її особисті речі. ОСОБА_1 пред`явила Витяг з державного реєстру речових прав на дану квартиру, однак ОСОБА_2 відмовилась надавати ключі від квартири (а.с.38, том 1).

Зі змісту повідомлень за №1638/02-14 від 30.10.2020 Вигодської селищної ради і Калуського відділення поліції за №8060 від 02.11.2020р встановлено, що ОСОБА_1 рекомендовано звернутися за захистом своїх прав до суду (а.с.45, 46 том 1).

З матеріалів справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у квартирі квартирі АДРЕСА_2 , про що свідчать, зокрема, довідки №67 від 24.02.2020 та №58 від 30.06.2016, видані КП «Вигодський ККП» (а.с.11,12, том 1).

Факт проживання ОСОБА_10 у спірній квартирі підтверджується також довідкою про надання послуг за водопостачання, споживання електроенергії та здійснення останньою оплати за такі послуги у період з грудня 2016 року по вересень 2019 року (а.с.47,49,50,52-53, том 1), а також самою відповідачкою.

Відповідачкою долучено наступні докази, зокрема: копія договору про користування електричною електроенергією від 24.10.2004, копія договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 14.02.2004, копія договору про реструктуризацію заборгованості з водопостачання та водовідведення від 25.02.2004 та копіі актів обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 16.02.2021, від 21.01.2016 та від 14.02.2020, копії товарних чеків на придбання товарів для ліквідації наслідків прориву труби в квартирі (а.с.76,77,78-79, 82, 84, 85, 94-96, том 1).

Згідно з довідкою, виданою Вигодською селищною радою за №377/02-14 від 17.02.2021, вільного житлового фонду у Вигодській селищній раді немає (а.с.86, том 1).

Як вбачається з довідки №1549 від 16.11.2020, виданої виконавчим комітетом Великомостівської міської ради Сокалівського району Львівської області, позивачка ОСОБА_1 зареєстрована разом з дітьми ОСОБА_11 , ОСОБА_1 та ОСОБА_12 по АДРЕСА_3 (а.с.43, том 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд, встановивши, що позивачка являється власником спірної квартири, а відповідачка створює позивачу перешкоди у користуванні нею, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для судового захисту прав позивача шляхом усунення перешкод в користуванні житлом. Оскільки відповідачка вселилася у квартиру як член сім`ї колишнього власника, зареєстрована та проживає у квартирі та немає іншого житла, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про виселення відповідачки із займаної квартири.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд встановив, що для підтвердження витрат на правничу допомогу стороною позивача подано необхідні докази, враховуючи часткове задоволення позову, дійшов висновку про стягнення судових витрат з обох сторін. Суд відмовив позивачці у стягненні судових витрат у розмірі 14 800,00 грн та стягнув на її користь 5170,40 грн понесених судових витрат, а також з позивачки на користь відповідачки 7400,00 грн понесених судових витрат.

З такими висновками апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Вирішуючи цей спір, апеляційний суд виходить з таких положень Закону.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до частини першої статті 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормою частини першої статті 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у цивільній справі 454/2025/15 (61-46621ск18).

Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі ЦК України та ЖК УРСР.

Згідно статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 являється законним власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідачка ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачці у володінні, користуванні та розпорядженні спірною квартирою. Дані обставини підтверджуються актом відмови у доступі до квартири від 18.09.2020 року.

Разом з тим, відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у спірній квартирі, про що свідчать довідки КП «Вигодський КПП» (а.с.11,12).

Спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо непроживання відповідачки у спірній квартирі після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 слід зазначити, що факт проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі підтверджується договором про користування електричною енергією від 24.10.2004 року, договором про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 14.02.2004 року, договором про реструктуризацію заборгованості з водопостачання та водовідведення від 25.02.2004 року та актами обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 21.01.2016, 14.02.2020, 16.02.2021 тощо (а.с.76-79, 82,84,85,94-96). А також наданням послуг водопостачання, споживання електроенергії до спірного житлового приміщення та здійснення відповідачкою оплати за ці комунальні послуги у період з грудня 2016 року по вересень 2019 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) зазначено, що:

«у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 , як дружина ОСОБА_4 , на законних підставах вселилася у с пірну квартиру.

Крім того, із пояснень сторін по справі та свідків вбачається, що відповідачка не втрачає інтересу до вказаної квартири, постійно проживає у вказаній квартирі, що не спростовано позивачкою у справі.

Відтак, відповідач як колишній член сім`ї власника, яка не має іншого житла, набула права на житло в оспорюваній квартирі, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

Посилання апелянта, що суд першої інстанції не врахував те, що на сьогодні відсутні підстави для проживання відповідача у вказаній квартирі, оскільки вона не є членом сім`ї позивача, не має жодних підстав, які б надавали їй право користування квартирою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки виселення без надання особі іншого житла, по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Враховуючи наведене та положення статті 156 ЖК Української РСР, згідно з якими припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням у випадку продовження користування цим приміщенням, та виходячи з того, що відповідачка житлом користується, в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про постійне користування цим житлом (зокрема, оплата нею комунальних послуг у період з грудня 2016 року по вересень 2019 року, покази свідків), відсутність у неї іншого житла, а також те, що вона являється інвалідом ІІІ групи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_2 із займаної квартири.

Суд вважає, що право позивача не може бути захищено шляхом виселення відповідачки, оскільки не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір з урахуванням вище вказаних норм матеріального права, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, на підставі досліджених доказів, що містяться в матеріалах даної цивільної справи, дійшов вірного висновку, що відповідачка ОСОБА_2 постійно проживає у спірній квартирі, що свідчить про відсутність підстав для її виселення.

Разом з тим, проживання відповідачки у спірній квартирі порушує права позивачки як законного власника права на користування належним їй майном.

З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2019 року визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Встановлено, що ОСОБА_1 , як законний власник квартири АДРЕСА_1 намагалася вселитися у вказану квартиру, однак доступу до неї не мала, а відповідачка ОСОБА_2 у добровільному порядку відмовляється усунути ці обставини та передати їй ключі, чим порушує права та законні інтереси позивачки володіти та користуватися цим майном.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність порушеного права ОСОБА_1 на володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Вказані обставини свідчать про необхідність усунення перешкод власнику квартири.

Матеріалами справи підтверджено і не спростовано ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 не має вільного доступу до спірної квартири у зв`язку з відсутністю у неї ключів від житла.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 не бажає добровільно передавати ключі від квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Сторони не можуть знайти порозуміння в зазначених вимогах позивача, відповідно порушується право позивачки на вільне користування спірною квартирою, яка належить їй на праві власності.

Встановлені обставини свідчать, що позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом передачі ключів від спірного житлового приміщення вірно задоволені судом.

Перевіряючи доводи, зазначені позивачкою в частині незаконності додаткового рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, колегія суддів виходить із наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до частини 1, пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Так, із матеріалів справи встановлено, що при розгляді вказаної справи позивачка з метою захисту своїх прав та інтересів уклала договір з адвокатом Дуткевичем М.В. про надання правової допомоги від 10.10.2019 (а.с. 54, том 1) та розрахунок (акт виконаних робіт) у відповідності до договору №5 від 10.10.2019, згідно з яким вони узгодили даний розрахунок вартості за надані адвокатом послуги з урахуванням затраченого часу на збір різного роду документів, підготовку та складання позовної заяви до суду, а також за ведення справи в суді з урахуванням виїзду адвоката на розгляд справи з м.Болехова до м.Долини, де за збір матеріалів до підготовки та складання позову шляхом подачі адвокатських запитів, на який затрачено 180 хв складає 1500 грн, за виїзд із позивачкою в смт Вигода для можливості потрапляння у квартиру, на що затрачено 240 хв складає 1500 грн, а за підготовку та складання позову, на що затрачено 240 хв - 1500 грн (а.с.55, том 1).

Також позивачкою долучено ордер серії ІФ №087315 на надання правової допомоги адвокатом Дуткевичем М.В. (а.с.56, том 1) та квитанцію до прибуткового касового ордеру №3 від 20.01.2021 зі сумою 4500 грн (а.с.57, том 1).

05.01.2022 позивачкою долучено додатковий розрахунок процесуальних витрат (акт викананих робіт) у відповідності до договору №5 від 29.12.2021, відповідно до якого за виїзд адвокатом власним транспортним засобом із м.Болехова у смт Вигода, на який затрачено 3,5 год складає 1300 грн, за виїзд адвокатом власним транспортним засобом із м.Болехова у смт Вигода, на який затрачено 3 год складає 1100 грн, за виїзд адвоката із м.Болехів до м.Долина на розгляд справи 04.08.2021, 16.09.2021, 12.11.2021, 07.12.2021 складає 4000 грн, та за підготовку письмового виступу в судових дебатах, на що затрачено 5 год- 2500 грн. Всього по додатковому розрахунку вартість складає 8900 грн (а.с.188, том 1). Також позивачкою долучено квитанції з АЗС (а.с.189, том 1), які просить стягнути з відповідачки.

02 березня 2020 року представником відповідача - адвокатом Блонським М.А. згідно з ордером на надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1062694 (а.с.102, том 1) разом з відзивом на позов від 09.03.2021 подано попередній розрахунок суми витрат відповідачки на правову допомогу.

Крім того представником відповідачки на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу надано такі документи:

- договір №02/03 про надання правової допомоги від 02 березня 2020 року, укладений між адвокатом Блонським М.А. та Оксенюк Л.М., в якому визначено, що адвокат зобов`язується надавати юридичні послуги, а замовник зобов`язується прийняти зазначені послуги й оплатити їх. Вартість послуг адвоката визначається за домовленістю сторін (а.с.100, том 1);

- додаткову угоду №2 від 15.02.2021 до договору про надання правової допомоги №02/03 від 02.03.2020, відповідно до якої доповнено п.2.1 договору про надання правової допомоги №02/03 від 02.03.2020 пунктом 2.1.3 та визначено вартість послуг адвоката з розрахунку 1 година роботи адвоката оцінюється в 300,00 грн. Всі інші умови договору про надання правової допомоги залишаються без змін (а.с.101, том 1);

- попередній розрахунок суми витрат відповідача на правову допомогу, відповідно до якого зазначено про те, що за ознайомлення з матеріалами позовної заяви, консультація клієнта, вивчення судової практики по аналогічним справам витрачено 4 год на суму 1200,00 гривень, за підготовку відзиву на позовну заяву з додатками витрачено 8 год на суму 2400,00 гривень, за участь в судовому засіданні з врахування часу на прибуття до суду (з розрахунку 6 годин на 1 судове засідання) 12 год на суму 3600 год, де загальна вартість складає 7200 грн (а.с.103, том 1).

- копію квитанції на загальну суму 5400 грн (а.с.104, том 1).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2022 року позов задоволено частково.

Судом встановлено, що позивачкою вже було включено до попереднього розрахунку витрати на правову допомогу, а саме: послуга виїзду до смт. Вигода в розмірі 1500 грр, а тому заявлені додаткові витрати позивачки на ті ж послуги є такими, що не відповідають дійсності. Таким чином, витрати в розмірі 2 400,00 грн згідно з додатковим розрахунком є безпідставними та не підлягають стягненню.

Також не знайшли свого підтвердження витрати позивачки на надання правової допомоги в розмірі 1500,00 грн на підготовку адвокатських запитів.

Таким чином, доведеними і належним чином підтвердженими є витрати виконаних робіт адвокатом Дуткевичем М.В. в загальному розмірі 9500,00 грн.

На підтвердження понесених відповідачкою ОСОБА_2 , витрат на професійну правничу допомогу її представником адвокатом Блонським М.А.дано відповідні докази, якими підтверджено здійснення оплати в сумі 14 800,00 грн.

Враховуючи, що позов у даній справі задоволено частково, одна вимога задоволена, а в задоволенні іншої відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 таких витрат в розмірі 4750,00 грн (половина понесених нею витрат), та ОСОБА_2 7400,00 грн). А також враховуючи, що при зверненні до суду ОСОБА_1 , сплачено судовий1 збір в розмірі 840,80 грн, то з відповідачки на користь позивачки підлягало стягненню 420,40 грн сплаченого судового збору. А всього разом з відповідачки на користь позивачки підлягало стягненню 5170,00 грн (4750+420,40).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно з`ясував обставини справи, надав вірну оцінку усім доказам, а тому рішення суду та додаткове рішення суду слід залишити без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2022 року та додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 14 січня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 26 серпня 2022 року.