Ухвала

23 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 760/3650/21

провадження № 61-7704ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 липня 2020 року, укладеного з ОСОБА_3 , її донькою ОСОБА_5 та онуками ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , яким квартира належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 26 травня 1994 року.

Вважала, що при придбанні вказаної квартири в ній було зареєстроване місце проживання лише ОСОБА_3 , яка повинна була виписатись до 31 липня 2020 року. У подальшому вказана особа, як попередня співвласниця, була виписана за заявою її представника - адвоката Бондаренка В. Г., поданою до ЦНАП Солом`янської РДА 13 серпня 2020 року. Однак, 12 жовтня 2020 року їй стало відомо, що у належній їй квартирі стали прописані дві невідомі сторонні особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча вона не надавала згоди на реєстрацію у квартирі місця проживання сторонніх осіб.

Зазначала, що 19 жовтня 2020 року до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації нею подано скаргу на протиправні дії працівників Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб. За результатами розгляду вказаної скарги 02 листопада 2020 року нею отримано лист №108-108/ОП/Б-1827-3882, за змістом якого до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації надійшли повідомлення про зняття з реєстрації місця проживання громадянина ОСОБА_3 та його малолітньої доньки з адреси: АДРЕСА_1 , та про їх реєстрацію за адресою: с. Рожнів, Косівський р-н, Івано-Франківська область. Надалі встановлено, що лист про зняття з реєстрації третіх осіб не надсилався Рожнівською сільською радою об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області та їх реєстрація з одночасним зняттям з реєстрації місця проживання не проводилась, і що в отриманому листі-повідомленні, на підставі якого до 13 липня 2020 року проведено процедуру зняття з реєстрації місця проживання вказаних осіб, містилась недостовірна інформація. За наслідками встановлення вказаних обставин, Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної у м. Києві проведено скасування зняття з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , і поновлено реєстрацію їх місця проживання, без будь-якого її інформування, як власника житла, та, відповідно, без її згоди.

Вказувала, що треті особи, місце проживання яких зареєстроване у спірній квартирі після її придбання, там фізично не проживають, не використовують її як житло, а проживають за адресою: АДРЕСА_3 . При придбанні квартири продавцями повідомлено про відсутність на неї будь-яких прав третіх осіб, і що внаслідок продажу майна не буде порушено прав та законних інтересів третіх осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, яких продавці зобов`язані утримувати за законом чи договором. Також таке повідомлення здійснено в окремо поданих письмових заявах, які зберігаються у справах нотаріуса. І нотаріусом отримано витяг з реєстру територіальної громади м. Києва від 17 липня 2020 року № 12730382, за змістом якого у квартирі зареєстроване місце проживання лише однієї із співвласників - ОСОБА_3 , яка повинна була виписатись до 31 липня 2020 року.

Ураховуючи вищевикладене, просила суд скасувати зняття з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та поновлення реєстрації місця проживання вказаних осіб у вказаній квартирі, яке прийняте і виконане після 17 червня 2020 року; зобов`язати відповідача внести до Реєстру територіальної громади м. Києва дані щодо скасування запису, внесеного після 17 червня 2020 року про поновлення реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про скасування зняття з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 , осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та поновлення реєстрації місця проживання вказаних осіб у вказаній квартирі, яке прийняте і виконане після 17 липня 2020 року. Зобов`язано Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації внести до Реєстру територіальної громади м. Києва дані щодо скасування запису, внесеного після 17 липня 2020 року про поновлення реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 фізичних осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації в особі Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою правничої допомоги у сумі 7 000,00 грн.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстрації відбулося у результаті помилки органу реєстрації, оскільки вказана дія вчинена у результаті направлення до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації підроблених документів, тобто вчинення шахрайських дій, у зв`язку із чим посадова особа адміністрації звернулася до органів поліції та прокуратури із заявою про злочин.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року апеляційну скаргу Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації в особі Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб задоволено. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що пред`являючи позов, ОСОБА_1 фактично ставить питання про позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права на користування спірним житловим приміщенням, посилаючись на те, що вказані особи у квартирі не проживають. Водночас, ОСОБА_3 залучений до участі у справі в якості третьої особи, як представник своїх інтересів, так і інтересів малолітньої дитини. Також до участі у справі не залучено орган опіки та піклування відповідно до вимог статті 19 СК України. Та обставина, що ОСОБА_1 на даний час є власником квартири не є підставою для припинення права користування квартирою третіх осіб, оскільки сам факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування. Апеляційний суд зазначив, що зняття з реєстрації місця проживання третіх осіб без їх заяви та заяви другого законного представника малолітньої, без рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення є протиправним.

08 серпня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника - ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

Обґрунтовуючи свою касаційну скаргу підставою касаційного оскарження судового рішення, зазначеною у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), представник заявниці не вказує щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

Формальне посилання у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що представник заявниці не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню представнику заявниці.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії повернути представнику заявниці.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак