Справа № 755/4086/22
"27" липня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна, -
24.05.2022 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про повернення безпідставно набутого майна, у якому просить повернути їй безпідставно набуте відповідачем майно визнавши за позивачкою право особистої приватної власності на 70,44% квартири АДРЕСА_1 , тобто визнати за нею право особистої приватної власності на 26,63 кв.м. загальної площі квартири та 16,20 кв.м. житлової площі, а за відповідачем визнати право особистої приватної власності на 11,17 кв.м. загальної площі квартири та 6,80 кв.м. житлової площі. Крім того, позивач просить покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.
Ухвалою суду від 21.06.2022 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасником справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.
Ухвалою суду від 21.06.2022 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 28.06.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 27.07.2022 року залишено без задоволення заяву-клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 27.07.2022 року відмолено у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків.
Ухвалою суду від 27.07.2022 року відповідачу повернуто без розгляду його відзив на позовну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач особисто ознайомився з матеріалами справи в суді 05.07.2022 року, отже саме з цього дня для відповідача розпочався встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі перебіг строку для подання відзиву на позовну заяву.
13.07.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, який ухвалою суду від 27.07.2022 року повернуто відповідачу без розгляду.
За таких обставин, відповідач у встановлений судом строк та в установленому законом порядку не подав відзиву на позовну заяву.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Оскільки поданий відповідачем відзив на позовну заяву повернутий останньому без розгляду, що вказує на відсутність підстав для подання сторонами наступних заяв по суті справи (відповіді та заперечень), а 30-денний термін від дня відкриття провадження у справі сплив, що вказує на закінчення процесуального строку для вчинення учасниками справи інших процесуальних дій (подання заяв/клопотань з процесуальних питань), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи та ухвалення судового рішення до спливу 60-ти днів від дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Ураховуючи, що у встановленому законом порядку відповідач не подав відзиву на позовну заяву, а з матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав, за наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2005 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка діяла за згодою батьків, як продавцями, та ОСОБА_1 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 154456,57 грн., які покупець сплатив продавцям до нотаріального посвідчення договору. Покупець придбаває зазначену квартиру за нотаріально посвідченою згодою чоловіка ОСОБА_2 від 08.02.2005 року.
11.08.2006 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на підставі довіреності, як продавцями, та ОСОБА_9 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 за ціною 111760,00 грн. Вказана квартира належала продавцям на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого органом приватизації УЖКГ виконкому Криворізької міської Ради 25.07.1997 року.
Відповідно до довідки АКІБ «УкрСиббанк» від 14.08.2006 року №3263, ОСОБА_1 достроково виконала всі зобов`язання за кредитним договором від 08.02.2005 року.
За даними архівної довідки Криворізької філії Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 21.02.2013 року, на ім`я позивачки 31.08.1998 року, 06.10.1998 року та 11.10.2004 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом після смерті ОСОБА_10 щодо автомобіля, грошового внеску у банку, Ѕ частини домоволодіння в АДРЕСА_5 та Ѕ частини домоволодіння в АДРЕСА_6 .
За змістом довідки №1.7-40 від 07.11.2016 року відповідач дійсно працював в КП «Міжнародний аеропорт Кривий Ріг» на посаді інженера на ТО ЛА по планеру та двигуну з 13.02.1985 року. Був звільнений 29.01.2004 року. Аліменти були утримані по 02.02.2004 року у повному обсязі. Заборгованість по аліментам станом на 02.02.2004 року відсутня.
Відповідно до наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.01.2021 року, Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить відповідачу на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року у справі №755/1525/15-ц.
Згідно довідки №6/15-82 Управління праці та соціального захисту населення від 07.08.2019 року, позивачка перебувала на обліку в управлінні як одержувач житлової субсидії з серпня 1996 по червень 2006 року за адресою: АДРЕСА_3 .
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та посилаючись при цьому на положення ст. 1212 ЦК України позивачка зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 21.12.2021 року у справі №755/2984/21 встановлено наступне: «Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 липня 1997 року квартира АДРЕСА_4 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її родини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.7, зворотня сторона). Судом встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири у місті Кривий Ріг в інтересах позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяла ОСОБА_1 на підставі довіреності, що була видана позивачами. У договорі купівлі-продажу зазначено, що продавці, зокрема, ОСОБА_1 , отримали гроші від покупця повністю до підписання договору. Вартість квартири за згодою сторін становить 111 760 грн. Отже, кошти від продажу квартири були отримані ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах позивачів на підставі довіреності. Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач визнав ту обставину, що кошти від реалізації нерухомого майна у місті Кривий Ріг у розмірі 11 065 доларів США було перераховано на погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 . Використання ОСОБА_1 на власний розсуд (погашення заборгованості за кредитним договором) коштів, які вона отримала та мала повернути позивачам після відчуження належних їм часток у квартирі у місті Кривий Ріг, не створює для відповідача ОСОБА_2 обов`язку повертати позивачам кошти, які ним не отримувались. Придбання ОСОБА_1 квартири за адресою АДРЕСА_2 за кошти, одержані в кредит, який, як зазначають позивачі, був погашений за їх рахунок, не свідчить про те, що у відповідача виникли перед позивачами зобов`язання повернути частину коштів позивачам. В той же час, зі змісту позовної заяви вбачається, що з зазначеної підстави (ст. 1212 ЦК) позов до відповідача не заявлявся. Крім того, як зазначалося вище, кошти від продажу квартири були отримані ОСОБА_1 , яка діяла на підставі довіреності, а не відповідачем ОСОБА_2 , та використані нею на власний розсуд не в інтересах довірителів, тобто, позивачів».
Поряд із цим, судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року у справі №755/1525/15-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по Ѕ частині за кожним, а також відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю.
Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що під час розгляду спору щодо поділу майна подружжя ОСОБА_11 посилалась на те, що кредитні кошти використані для купівлі спірної квартири погашались нею. Суд дійшов висновку про поділ спірної квартири між колишнім подружжям в рівних частках, оскільки квартира придбана під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а при укладенні договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 надавав свою нотаріальну згоду на купівлю, як чоловік покупця. Приймаючи рішення суд зазначив, що позивачкою за зустрічним позовом не надано належних доказів того, що спірна квартира є її особистою приватною власністю.
Зі змісту постанови Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц, вбачається, що питання придбання спірної квартири АДРЕСА_1 за особисті грошові кошти ОСОБА_1 у розмірі 111760,00 грн., які вона отримала після продажу кв. АДРЕСА_4 було предметом судового розгляду та дослідження і суд касаційної інстанції скасовуючи постанову Апеляційного суду м. Києва зазначив, що апеляційний суд не вказав якими доказами підтверджується придбання квартири ОСОБА_12 за особисті кошти в сумі 111760,00 грн. та якими доказами доведено, що саме ці кошти витрачено на придбання квартири, ураховуючи, що в преюдиційному рішенні суду від 14.03.2016 року треті особи, як і ОСОБА_1 , зазначили інші доводи.
Вбачається, що саме зазначене рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року у справі №755/1525/15-ц, залишене без змін постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року, є правовою підставою набуття відповідачем у власність Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .
В своїй ухвалі від 18.08.2016 року по справі №755/313355/14-ц Апеляційний суд м. Києва зазначив, що не спростовують висновків суду посилання позивачів на неприйняття судом першої інстанції при розгляді справи по суті факту того, що зі слів позивачів спірна квартира була придбана після продажу квартири в АДРЕСА_3 , де позивачі і ОСОБА_1 були співвласниками, з урахуванням того, що спірна квартира була придбана під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах родини.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, на зміст якої посилається позивачка обґрунтовуючи свої позовні вимоги про повернення їй безпідставно набутого відповідачем майна, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Отже, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України і стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Поряд із цим слід зазначити, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Поряд із цим, ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Отже, узагальнюючи слід відмітити, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Поряд із цим, у спорі, що розглядається правовою підставою для набуття відповідачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 є рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року у справі №755/1525/15-ц, залишене без змін постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року. Будь-яких даних, які б свідчили про перегляд вказаного рішення з будь-яких процесуальних можливостей, передбачених ЦПК України, матеріали справи не містять.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у передбачений цивільним законодавством спосіб, зокрема у наслідок реалізації рішення суду, що прямо передбачено ч. 5 ст. 11 ЦК України.
За наведених обставин суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела своїх позовних вимог щодо безпідставності набуття відповідачем майна у розумінні статті 1212 ЦПК України.
Відповідно до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Ураховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, при цьому ухвалою суду від 21.06.2022 року за заявою позивача вживались заходи забезпечення позову, такі заходи забезпечення підлягають скасуванню у відповідності до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України.
Також з урахуванням відмови у позові та відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258-260, 263-265, 273, 275, 279, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 11, 1212, 1213 ЦК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна - відмовити.
Застосовані ухвалою суду від 21.06.2022 року заходи забезпечення позову у вигляді накладенні арешту на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 - скасувати.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 27.07.2022 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Суддя -