ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 691/669/21
Провадження № 22-ц/821/471/22
Категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

за участю секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Синиці Л.П. в приміщенні Городищенського районного суду Черкаської області) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» Мазченко В.О. (далі - Банк) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 31.10.2014 року.

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Банк вказує, що відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25 000 грн.

У порушення умов кредитного договору, а також норм цивільного права, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 14.06.2021 року виникла заборгованість у загальній сумі 30008,11 грн., яка складається із наступних складових :

24259,88 грн. - заборгованість за тілом кредиту,

в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним кредитом;

24259,88 - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками;

5748,23 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625.

0,00 грн. - нарахована пеня;

0,00 грн. - нараховано комісії

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 30008,11 грн. за кредитним договором № б/н від 31.10.2014 року та судові витрати в сумі 2270,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2021 рокупозовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.10.2014 року в розмірі 24259,88 грн. заборгованості за простроченим тілом кредита, що утворилась станом на 14.06.2021 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду, зокрема, мотивоване тим, що надані позивачем докази не можуть з достовірністю підтверджувати той факт, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору щодо сплати позичальником процентів за користування кредитними коштами та прийшов до висновку, що вимоги та доводи позивача АТ КБ «Приватбанк» щодо необхідності та підставності стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 02 лютого 2022 року, АТ КБ «ПриватБанк» вважаючи, що оскаржуване рішення винесене при неправильному застосуванні норм матеріального та порушенням норм процесуального права, при недостатньо повному дослідженні письмових доказів та дійсних обставин, що мають значення для справи, просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, а також стягнути з відповідача понесені банком судові витрати.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що відповідач, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Банк посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було прийнято до уваги та надано оцінку тому, що саме ознайомлення та погодження позичальника із запропонованими умовами кредитування слугували підставою для відкриття карткового рахунку та видачі кредитної картки, після отримання якої відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, розраховувався за товари та послуги, частково погашав заборгованість та продовжував користуватися кредитними коштами, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості.

Також зазначено, що позивач разом з Анкетою-заявою надав до суду першої інстанції копію паспорта споживчого кредиту, особисто підписаний відповідачем, в якому чітко зазначено, базову відсоткову ставку за користування кредитом (42% річних;) процентна ставка, що застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту (84% річних); розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів (а саме: 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному договору, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій).

Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи

31.10.2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у формі анкети-заяви, за яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив позичальнику кредитний рахунок та надав кредитну картку, кредитний ліміт якої змінювався, згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки: 17.09.2018, 02.04.2019 (кредитний ліміт 5000,00 грн.), 03.06.2019 року (кредитний ліміт 15000,00 грн.), 21.01.2020 (кредитний ліміт 25000,00 грн.), 13.01.2021 (кредитний ліміт 0,00 грн.).

14.06.2018 року відбулася державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

ОСОБА_1 не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що відображено у розрахунку заборгованості за договором та підтверджено випискою по рахунку, станом на 14.06.2021 року має заборгованість в загальному розмірі 30008,11 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредита (24259,88 грн.) та із заборгованості за простроченими відсотками (5748,23 грн.).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 31.10.2014 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у якій заповнено тільки графи особистих даних (а.с. 11).

Підписанням вказаної Анкети-заяви відповідач погодився з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які видані йому у письмовому вигляді та розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою www.privatbank.ua, з якими він зобов`язався ознайомлюватися регулярно.

При цьому, зазначена Анкета-заява не містить посилань на конкретні умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, нарахування пені. Крім того, в анкеті-заяви не зазначено бажаного кредитного ліміту, вид кредитної картки, не містить і строку повернення кредиту.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту, просив у тому числі, крім суми кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку простроченої кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку як невід`ємні частини спірного договору.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та об`єктивні докази про те, що саме ці Умови та Тарифи розумів відповідач, ознайомився і погодився саме з ними, підписуючи відповідну заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках їх нарахування.

На підтвердження своїх доводів позивач АТ КБ «ПриватБанк» надав Умови кредитування (споживчий паспорт) (а.с. 12,13), де зазначені, зокрема, реальна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту споживання, штрафи, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, які містять підпис ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що Умови кредитування не може бути належним доказом, який підтверджує заборгованість за відсотками, оскільки дата документу зазначена 17.09.2018 року (а.с. 13 на звороті), а стягнення здійснюється за заявою від 31.10.2014 року, тобто на момент підписання анкети-заяви дані Умови були відсутні.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи, Умови та правила банківських послуг, які діяли для всіх, відсутність у анкеті-заяві конкретної домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Підстави вважати, що сторони обумовили відсотки за користування кредитом відсутні.

Отже, ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Верховний Суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131св19).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк», загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 , яку просив стягнути банк, становить 30008,11 грн.

Правильно констатуючи відсутність передумов для стягнення із ОСОБА_1 процентів, врахувавши той факт, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також приймаючи до уваги вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про покладення на позичальника обов`язку з повернення на користь банку фактично отриманої суми кредитних коштів.

Факт користування ОСОБА_1 кредитними коштами знайшов своє об`єктивне підтвердження у матеріалах справи.

Відповідач про втрату картки не заявляв, із заявами щодо несанкціонованого використання коштів до банку не звертався.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув позов саме в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих позивачем і прийшов до аргументованого висновку про наявність правових підстав лише для часткового задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк», а саме в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за тілом кредиту в сумі 24259,88 грн.

Інші доводи, наведені АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» за подання апеляційної скарги, залишаються за ним.

Керуючись ст.ст. 258, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції - залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Ю.В. Сіренко