Справа № 758/6405/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2022 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Бурдун М.В.,

за участю

представника відповідачів ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_8 , про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеною позовною заявою про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_9 мав право на земельну ділянку площею 0,0405 га, кадастровий номер 0:85:146:0015, яка розташована в АДРЕСА_1 та яка була відчужена ОСОБА_6 відповідно до договору дарування (далі земельна ділянка). З метою захисту своїх майнових прав на земельну ділянку ОСОБА_9 вимушений звернутися до суду. Єдиним способом захисту його прав є визнання договору дарування недійсним.

ОСОБА_9 є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками цього будинку та прибудинкових споруд є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27.12.2004.

28 січня 2010 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва зазначене рішення було скасовано, а справу направлено на новий розгляд. На підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27.12.2004 було винесено постанову Подільським районним судом міста Києва від 18.12.2006. Відповідно до цієї постанови Головне управління земельних ресурсів у місті Києві було зобов`язано видати ОСОБА_6 державний акт про право приватної власності на земельну ділянку. Дана постанова була оскаржена ОСОБА_9 . Була подана касаційна скарга на цю постанову та заява про перегляд постанови за нововиявленими обставинами.

На підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27.12.2004 було винесено рішення Київської міської ради від 14.07.2005 за № 772/3347 про право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 ОСОБА_9 звернувся з позовними вимогами про визнання зазначеного рішення недійсним.

На підставі постанови Подільським районним судом міста Києва від 18.12.2006 та рішення Київської міської ради від 14.07.2005 за № 772/3347 ОСОБА_6 було видано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, серії КВ №142359, виданого Київською міською радою.

16 липня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали договір дарування земельної ділянки.

Оскільки рішення суду, на підставі якого за ОСОБА_6 було визнано право власності на земельну ділянку, було скасовано, то ОСОБА_6 не набув право власності на земельну ділянку. Відчужувати земельну ділянку мав право тільки власник. ОСОБА_6 не є власником земельної ділянки, то не мав право укладати договір дарування. Таким чином, договір дарування земельної ділянки від 16.07.2008 протирічить цивільному законодавству України, а тому є недійсним.

Просили: визнати договір дарування від 16.07.2008, земельної ділянки площею 0,0405 га, кадастровий номер 0:85:146:0015, яка розташована в АДРЕСА_1 , недійсним; стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Зіміною В.Б. від 17.03.2010 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2013 зазначена цивільна справа передана судді Подільського районного суду м. Києва Негановій Н.В .

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Неганової Н.В. від 20.05.2013 справа була прийнята в провадження та призначена до розгляду в судовому засіданні.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2018 зазначена цивільна справа передана судді Подільського районного суду м. Києва Войтенко Т.В. , оскільки суддю Неганову Н.В. відсторонено від посади.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2019 зазначена цивільна справа передана судді Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_10 , оскільки суддю Войтенко Т.В. відсторонено від посади.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2021, цивільну справу № 758/6405/13-ц (номер провадження 2/758/66/21) передано судді Подільського районного суду м. Києва Петрову Д.В., оскільки суддю ОСОБА_10 згідно рішення Вищої ради правосуддя № 798/0/15-21 від 08.04.2021 звільнено з посади судді Подільського районного суду м. Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.06.2021 справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Київське міське управління юстиції, ОСОБА_8 , про визнання договору дарування недійсним, прийнято до провадження судді Петрова Д.В.

Ухвалою суду від 16.08.2021 залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Київське міське управління юстиції, ОСОБА_8 , про визнання договору дарування недійсним, у якості позивача 1 - ОСОБА_3 , позивача 2 - ОСОБА_4 , позивача 3 - ОСОБА_5 та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві.

Представник відповідачів ОСОБА_1 подала заперечення на позовну заяву, в яких просила відмовити позивачам повністю у задоволенні їх позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та незаконними.

В судове засідання позивачі або їх представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилали, про причини неявки суд не повідомили, причини їх неявки в судове засідання визнано неповажнимию

Представники відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримали доводи викладені у відзиві (запереченнях) на позов.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 228 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно п. а ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України мають право набути право власності на земельні ділянки на підставі договору дарування.

Згідно п. а ч. 1 ст. 90 ЗК України власник земельної ділянки має право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог. Він проявляється в матеріально-правовій заінтересованості позивача. Іншими словами, це те матеріальне благо, яке позивач бажає отримати.

Підстава позову - це ті обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і які обґрунтовуються поданими при подачі заяви чи у судовому процесі доказами.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна -встановити дійсні обставини справи.

Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копії Державного Акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 142359, ОСОБА_6 на підставі рішення Київської міської ради від 14 липня 2005 року № 772/3347 та постанови Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2006 року справа № 2-А-564/06 2006 р. є власником земельної ділянки площею 0,0405 га, розташованої на АДРЕСА_1 .

16.07.2008 ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 земельну ділянку, кадастровий номер № 0:85:146:0015, площею 0,0405 гектарів, розташовану на території АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування земельної ділянки від 16.07.2008, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Галущенко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 6-2079.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_8 та його батько ОСОБА_6 реалізували своє право на приватизацію земельних ділянок, які були раніше надані їм у користування.

В подальшому ОСОБА_6 як законний власник земельної ділянки подарував її ОСОБА_7 , а ОСОБА_7 прийняла вказану ділянку у дарування.

Отже в судовому засіданні встановлено, що посилання позивачів на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.12.2004 та на постанову Подільського районного суду м. Києва від 18.12.2006 року є повністю безпідставними, такими, що не мають значення по справі.

Інших обґрунтованих підстав для визнання спірного договору дарування недійсним позивачами суду не наведено.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що спірний договір дарування земельної ділянки є недійсним, що майно яке було відчужено за спірним договором належало позивачам та вибуло поза їх волею у незаконний спосіб, необґрунтованість того, які конкретно права позивачів були порушені спірним договором, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивачів.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачами або третіми особами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_8 , про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

- позивач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

- позивач - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

- позивач - ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

- відповідач - ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

- відповідач - ОСОБА_7 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Д. В. Петров