ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1099/22Головуючий по 1 інстанції
Справа № 691/995/21 Категорія: 308010000 Савенко О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

За участі секретаря Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач - АТ КБ «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Служба у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області;

особа, яка подає апеляційну скаргу - АТ КБ «ПриватБанк»

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Сокуренко Євгена Сергійовича на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 01 червня 2022 року, постановлене під головуванням судді Савенко О.М. у залі № 3 Городищенського районного суду Черкаської області 01.06.2022 року о 17 год. 30 хв., у справі за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області про виселення, -

в с т а н о в и в :

07.10.2021 року АТ КБ «Приватбанк» м. Дніпро звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області про виселення.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач посилається на те, що Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 06 серпня 2008 року уклали кредитний договір № CSR0GA.

Відповідно до кредитного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 55160,00 грн. строком до 06 серпня 2013 року.

ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 06 серпня 2008 року уклали договір іпотеки.

Згідно з п. 35.3 договору іпотеки ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 58,30 кв. м., житловою площею 29,00 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування.

Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідно до п. 20.12 договору іпотеки визначений обов?язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

Даний обов?язок було порушено. Відповідно довідки від 02 листопада 2020 року в предметі іпотеки, а саме: житловому будинку загальною площею 58,30 кв. м., житловою площею 29,00 кв. м., за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим порушено норми договору іпотеки. ОСОБА_1 та інші мешканці, які зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування житловим будинком, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

За вказаних обставин позивач звернувся до суду з позовом про їх виселення.

11 листопада 2021 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, замінивши третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Службу у справах дітей Городищенської Районної Державної Адміністрації на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Службу у справах дітей Мліївської територіальної громади, без зміни предмета і підстави позовних вимог.

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2021 року уточнену позовну заяву прийнято до провадження та замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача на Службу у справах дітей Мліївської територіальної громади.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 01 червня 2022 року у задоволенні позовної заяви Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» м. Київ до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області про виселення - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник зазначає, що з оскаржуваним рішенням не згодний, вважає, що воно є незаконним, районний суд неправильно витлумачив та застосував норми матеріального і процесуального права, не об`єктивно, неповно та формально дослідив докази по справі, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом не враховано висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі № 209/2032/14-ц (провадження № 61-9059св21), якою суд, скасовуючи постанову апеляційного суду зазначив : « за наявності в особи у власності іншого об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безпосередньо користуватися, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар.»

Таким чином, скаржник вважає, що районний суд не дослідив та мав встановити обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , придатності цих об?єктів до проживання, оскільки сама по собі реєстрація осіб у будинку не є підтвердженням наявності права користування цим майном, тому суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 2 ст. 109 ЖК України до спірних правовідносин.

Скаржник звертає увагу на постанову Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 442/328/19-ц, в якій суд касаційної інстанції дійшов висновку, що ч. 2 ст. 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.

Скаржник вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності іншого майна для проживання та застосування до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 109 ЖК України - ґрунтуються на припущеннях, оскільки матеріали справи не містять належних та достовірних доказів підтвердження висновків суду.

Отже, наявність іншого житла та не проживання осіб у предметі іпотеки є підставою для виселення без надання позивачем іншого житлового приміщення для проживання.

В апеляційній скарзі представник банку просить скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 01.06.2022 року у справі № 691995/21 та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про виселення.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується даними судових повіток про вручення. В судове засідання сторони не з?явились. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку про виселення, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог позивача, зазначивши, що на підставі наявних в матеріалах справи доказах не можуть бути встановлені правові підстави для виселення відповідачів у справі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідно до кредитного договору № CSR0GA від 06 серпня 2008 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 55160,00 грн. строком до 06 серпня 2013 року (а. с. 3-5).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 06 серпня 2008 року було укладено договір іпотеки, предметом якого став будинок загальною площею 58,30 кв. м., житловою площею 29.00 кв. м., за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6-8).

Вказаний договір був посвідчений в нотаріальному порядку (а.с.6-8).

Згідно п.35.3 договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно - предмет іпотеки, а саме: будинок загальною площею 58,30 кв . м., житловою площею 29, 00 кв. м., за адресою АДРЕСА_1 .

Майно належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування № 2352 від 29.09.2004 року (а. с. 6-8).

Пунктом 11 договору іпотеки від 06.08.2008 року погоджено, що на строк дій цього договору предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні іпотекодавця (а. с.6).

З моменту набрання чинності договору іпотеки, іпотекодавець має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність, у позичку іншим особам майно та/або земельну ділянку, або іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою іпотекодержателя (пункт 16 договору іпотеки від 06.08.2008 року).

Відповідно до пункту 20.12 вказаного вище договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя.

Згідно інформації виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 02 листопада 2020 року № 1068, яка направлена до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції місто Черкаси на лист-запит від 23.10.2020 року № 11543 старшого державного виконавця С.С. Яжук, зазначено за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9).

АТ КБ «ПриватБанк» в обґрунтування позову посилається на невиконання іпотекодавцем ОСОБА_1 умов договору іпотеки від 06.08.2008 року щодо заборони, без згоди банку, реєструвати місце проживання будь-яких осіб у будинку, який є предметом іпотеки.

Однак, у відповідності до довідки виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 02 листопада 2020 року № 1068 не можливо встановити, коли саме був зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (число, місяць, рік реєстрації відсутній).

Викладене свідчить про безпідставність тверджень позивача щодо порушення умов іпотечного договору в частині зобов`язання іпотекодавця не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя (пункт 20.12 договору іпотеки).

При цьому, стосовно реєстрації неповнолітнього ОСОБА_2 , 30.12.2013 року, колегія суддів апеляційного суду допускає, що останній міг бути зареєстрований у вказаному вище будинку після його народження.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ст. 51 Конституції України).

За положеннями частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У свою чергу, відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно вимог ч.3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов?язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту наведених вище норм Закону вбачається, що виселення мешканців із займаного житлового приміщення можливе лише у випадку звернення стягнення на передані в іпотеку такі приміщення.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на той факт, що жодних доводів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у позовній заяві не наведено, як і не подано позивачем жодного доказу на підтвердження такого.

Колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що будинок по АДРЕСА_1 належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 2352 від 29.04.2004 року, згідно змісту пункту 35.3 договору іпотеки від 06.08.2008 року.

Тобто, вказане вище житлове нерухоме майно набуте у власність іпотекодавцем ОСОБА_1 не за рахунок кредитних коштів, а в порядку дарування, задовго до укладення кредитного та іпотечного договорів.

При цьому, позивачем також не обґрунтовано та не доведено підстави та суспільна необхідність втрати неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 права користування житловим будинком, який належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування.

Суд зобов?язаний з?ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв?язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, (провадження №14-317цс18).

Обґрунтування апеляційної скарги тим, що іпотекодавець ОСОБА_1 та інші особи, які зареєстровані у будинку мають у власності ще інше житлове приміщення для проживання не підтверджено письмовими доказами та не свідчить про наявність підстав для виселення з житлового приміщення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які не є іпотекодавцями за договором іпотеки від 06.08.2008 року.

Так, колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції виконав свій обов`язок, визначеного законом, повно, всебічно й об`єктивно з`ясував усіх обставин справи та надав їм належну оцінку та ухвалив рішення, яке є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим рішення суду не підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційного суду, вважає за важливе вказатити, що скаржником не обґрунтовано та не доведено, що реєстрація у будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього ОСОБА_2 30.12.2013 року порушує права позивача, перешкоджає позивачу у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує висновок Органу опіки і піклування виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області згідно якого зазначено, що виселення та зняття з реєстрації малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 вважати недоцільним, оскільки це призведе до звуження обсягу його існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів (а. с. 83-85).

Крім того, позов про виселення з підстав звернення стягнення на предмет іпотеки у даній цивільній справі не заявлений, що підтверджується змістом позовної заяви.

Одночасно, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що правових підстав для зняття відповідачів з реєстраційного обліку АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві не наведено, а зазначені банком статті 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» за встановлених судами обставин справи таких підстав не містять.

Частиною першою статті 7 указаного Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Жодної із зазначених обставин банком не доведено.

Доводи апеляційної скарги про те, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, тому така реєстрація є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду, не заслуговує на увагу, оскільки відсутній спір між органом, який здійснює реєстрацію, та позивачем щодо зняття з реєстрації відповідачів.

При цьому, твердження скаржника в апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк", що п.20.12 договору іпотеки від 06.08.2008 року визначений обов?язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними, оскільки такий пункт договору іпотеки не переважає правову позицію ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції , яка гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла, яке насамперед охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, вирішуючи спір в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Сокуренко Євгена Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 01 червня 2022 року у справі за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області про виселення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 22.08. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков