Справа №:755/4110/22
Провадження №: 4-с/755/87/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бовкун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , -

встановив:

до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій вона просить: визнати неправомірним рішення (повідомлення) головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни від 25 квітня 2022 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання; скасувати зазначене рішення (повідомлення) від 25 квітня 2022 року; зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрити виконавче провадження, з примусового виконання виконавчого листа №755/19068/20 від 14 грудня 2021 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києві на підставі рішення суду від 15 вересня 2021 року.

Подану скаргу обґрунтовує тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговою розпискою у сумі 182487,50 грн., а також судові витрати. На підставі зазначеного рішення суду, 14 грудня 2021 року стягувачу було видано виконавчі листи, які його представник направив до державної виконавчої служби із відповідними заявами про примусове виконання рішення щодо боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Однак як зазначає заявниця, 13 травня 2022 року вона отримала лист від Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому містилось повідомлення головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кияниці Л.С. від 25 квітня 2022 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання, відносно боржника ОСОБА_2 , з підстав того, що даний виконавчий лист не відповідає вимогам ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Заявник вважає, що вказане рішення державного виконавця є неправомірним, незаконним та фактично порушує її права та інтереси, як стягувача за даним виконавчим листом, а тому воно підлягає скасуванню. Таким чином, оскільки із оскаржуваним рішенням державного виконавця заявник не погоджується, вона звернулась до суду із даною скаргою на дії держаного виконавця.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2022 року скаргу ОСОБА_1 повернуто без розгляду, вказану ухвалу суду постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року скаргу залишено без руху з наданням заявнику строку для усунення вказаних в ухвалі суду недоліків скарги.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання.

В судове засідання представник заявника не з`явився, надав до суду заяву про проведення судового розгляду без його участі.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали скарги, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, 15 вересня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/19068/20 ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за борговою розпискою у розмірі 182487,50 грн., вирішено питання стягнення з відповідачів судового збору у розмірі 912,45 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2022 року виправлено описку у вищенаведеному рішенні від 15 вересня 2021 року та у виконавчому листі № 755/19068/20, виданому 14 грудня 2021 року, в яких зазначено вірний реєстраційний номер облікової картки платників податків відповідача ОСОБА_2 .

Як зазначає стягувач у скарзі, з метою примусового виконання вказаного рішення суду, йому було видано два виконавчих документа стосовно двох боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, на підставі зазначеного рішення суду, яке набрало законної сили, 14 грудня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва виданий виконавчий лист №755/19068/20 відносно боржника ОСОБА_2 . У вказаному виконавчому листі викладено рішення суду в частині стягнення суми заборгованості з ОСОБА_2 , зокрема: стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговою розпискою в розмірі 182487,50 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 912,45 грн.

Виконавчі листи були направлені до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), для їх примусового виконання.

В той же час, судом встановлено, що повідомленням головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни від 25 квітня 2022 року, виконавчий документ №755/19068/20 від 14 грудня 2021 року відносно боржника ОСОБА_2 було повернуто стягувачу без виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», з посиланням на ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та роз`ясненням, що у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним

Так, відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі є актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені обов`язки і права державного виконавця, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

В той же час, ч. 1 ст. 431 ЦПК України, встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

За змістом ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа.

Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вимоги до виконавчого документа.

В той же час, ч. 4 цієї статті визначено вичерпний перелік підстав, за яких виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення. Зокрема, згідно п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається у разі його невідповідності вимогам, передбаченою цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку оскаржуване рішення (повідомлення) головного державного виконавця про повернення виконавчого листа, було винесене, у зв`язку із невідповідністю виконавчого документа положенням закону, з посиланням на ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, змістом зазначеної норми статті встановлено, що у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

В той же час, нормою ч. 5 ст. 431 ЦПК України визначено, що якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видається декілька виконавчих листів, у яких зазначається один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Так, як вбачається, з рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року, останнє було ухвалене на користь одного позивача проти декількох відповідачів. В рішенні зазначено про солідарне стягнення заборгованості за борговою розпискою з двох відповідачів на користь позивача.

В той же час, на підставі зазначено рішення суду, було видано два окремих виконавчих документа.

Відповідно до копії виконавчого листа №755/19068/20 від 14 грудня 2021 року, який було повернуто стягувачу без виконання, останній було видано виключно відносно боржника ОСОБА_2 . Тобто у вказаному виконавчому документі містилась інформація лише щодо одного боржника та стягувача. Крім того, у виконавчому листі зазначено про рішення щодо солідарного стягнення з обох боржників заборгованості за борговою розпискою на користь позивача та про стягнення з ОСОБА_2 суми судового збору.

Таким чином, вбачається, що виконавчий лист №755/19068/20 від 14 грудня 2021 року відносно боржника ОСОБА_2 , про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за борговою розпискою у сумі 182487,50 грн. та стягнення з ОСОБА_2 судових витрат - виданий Дніпровським районним судом м. Києва, у відповідності до положень ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 5 ст. 431 ЦПК України. При цьому, варто зауважити, що зазначення двох резолютивних частин рішення суду у виконавчому листі щодо стягнення основної суми боргу та розміру судового збору, стосовно одного боржника, не суперечить вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, судом встановлено, що зазначений виконавчий лист не містив порушень, які б могли стати підставою для його повернення, у відповідності до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а тому вбачається, що рішення головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни від 25 квітня 2022 року, оформлене у вигляді повідомлення про повернення виконавчого документа стягувача без прийняття його до виконання - є неправомірним та таким, що суперечить вимогам діючого законодавства, а також порушує права особи на захист своїх прав та інтересів, як стягувача, в частині виконання рішення суду.

Як роз`яснив Верховний суд у своїй постанові від 20 січня 2021 року в справі №619/562/18 (провадження № 61-39095св18), належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на положення ст. 129-1 Конституції України щодо обов`язковості виконання судових рішень.

Так, оскільки примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, вбачається, що вданому випадку державний виконавець діяв із порушенням вимог вказаного Закону та прийняв неправомірне рішення про повернення виконавчого листа стягувачу.

Згідно з ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, з огляду на вищевикладене, оскільки судом встановлено, що головним державним виконавцем було незаконно ухвалено рішення, у формі повідомлення про повернення виконавчого листа стягувачу без його прийняття до виконання, суд приходить до висновку про задоволення вимог скарги ОСОБА_1 та визнання зазначеного рішення (повідомлення) головного державного виконавця неправомірним, а також його скасування.

Разом з тим, як зазначено вище, виходячи зі змісту ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Зокрема, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби провести певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Крім цього, відповідно до положень п.п. 3 п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд не має права зобов`язувати державного виконавця або іншу посадову особу до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

З огляду на викладене, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу. Таким чином, суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, зокрема, постановити ухвалу про зобов`язання державного виконавця прийняти виконавчий лист до виконання або зобов`язання державного виконавця відкрити виконавче провадження, оскільки вказаним Законом передбачено і інші підстави для повернення виконавчого листа та відмови у відкритті виконавчого провадження, які підлягають самостійній перевірці державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій.

Враховуючи викладене вище, а також виходячи зі змісту прав та обов`язків виконавця при проведенні виконавчих дій, визначених Законом України «Про виконавче провадження», суд не знаходить підстав для зобов`язання державної виконавчої служби відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа.

Суд вважає, що належним способом захисту заявника є зобов`язання державної виконавчої служби повторно розглянути заяву скаржника про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 755/19068/20, виданого 14.12.2021 року Дніпровським районним судом міста Києва.

Однак, суд вважає за необхідне наголосити, що при повторному розгляді заяви про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зобов`язаний дотримуватись вимог Закону України «Про виконавче провадження» та врахувати вище викладені судом висновки у даній ухвалі.

Отже, на підставі викладеного, суд знаходить скаргу обґрунтованою і такою, що підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 260, 353, 431, 447, 450, 451 ЦПК України, суд,

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати неправомірним рішення головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни, оформлене у формі повідомлення від 25 квітня 2022 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа №755/19068/20 від 14 грудня 2021 року відносно ОСОБА_2 , виданого Дніпровським районним судом м. Києва, з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Скасувати повідомлення головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кияниці Лілії Сергіївни, від 25 квітня 2022 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа №755/19068/20 від 14 грудня 2021 року відносно ОСОБА_2 , виданого Дніпровським районним судом м. Києва, з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 755/19068/20 від 14 грудня 2021 року відносно боржника ОСОБА_2 , виданого Дніпровським районним судом м. Києва, на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Слободянюк