РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/20462/20

Провадження № 22-ц/4815/337/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В.,Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року, постановлену в складі судді Остапчук Л.В., повний текст складено 22.02.2021 року, у справі №569/20462/20,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 в якому просив суд визнати недійсним із підстав невідповідності вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства договір позики вчинений 14 червня 2000 року.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено. Рішення, яке набрало законної сили ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Не погодившись із ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить ухвалу суду скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує доводи останньої, просить ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Рівненського міського суду від 28 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти у суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання чинності рішенням суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі. Підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження у справі може бути лише наявність на час вирішення питання про відкриття провадження у справі рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення (стаття 273 ЦПК України), та зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів.

Для застосування вказаної підстави для відмови у відкритті провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) указано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Убачається, що в обох справах № 569/10285/17 та № 569/20462/20 склад сторін співпадає: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 . Предметом позову у цих справах є вимога про визнання недійсним договору позики від 14 червня 2000 року, а підставою позову є невідповідність договору позики у формі розписки вимогам актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства - частина 1 ст.48 та частина перша ст. 49 ЦК УРСР.

Крім того, дослідивши позовні заяви та судові рішеннях у справах № 569/10285/17 та № 569/20462/20, колегія суддів дійшла висновку що обставини якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги є тотожними та були предметом дослідження судових інстанцій у попередній справі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказані вимоги є тотожними та при наявності судового рішення, яке набрало законної сили, відсутні підстави для відкриття провадження у справі.

Доводи апелянта про те, що у даній справі необхідно дослідити інші обставини, колегія суддів відхиляє, оскільки позовні вимоги, заявлені у цій справі, уже були вирішені судовим рішенням у справі №569/10285/17 , тому посилання апелянта на відмінність підстав позовів ґрунтуються лише на його власному тлумаченні норм процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги в своїй сукупності не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені в оскаржуваній ухвалі, та зводяться до суперечливого тлумачення норм процесуального права, незгоди апелянта з висновками суду та їх оцінкою, містять посилання на обставини, що не впливають на правильність вирішення питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі, тому ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків місцевого суду.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судоверішеннябез змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судоверішеннябез змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судоверішенняз додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду про відмову у відкритті провадження з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 березня 2022 року.

Головуючий суддя:

Судді :