ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4566/22 Справа № 206/1198/19 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2022 року по справі за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2019 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка С.В. (далі ПН ДМНО Мазуренко С.В.), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, мотивуючи його тим, що 12 жовтня 2016 року Дніпровською міською радою до поліції подано заяву про визнання Дніпровської міської ради потерпілою особою у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення за частиною четвертою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України за фактом незаконного заволодіння об`єктом нерухомого майна комунальної форми власності, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

21 грудня 2016 року, з приводу даного факту, складено та направлено до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні, про що повідомлялася Дніпровська міська рада. Однак Дніпровською міською радою не вжито заходів представницького характеру для відновлення інтересів територіальної громади міста, цивільний позов у межах кримінального провадження не заявлено, як не заявлено самостійно позов у межах цивільної юрисдикції. Тому наявні передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для реалізації представницьких повноважень прокуратури в інтересах держави шляхом звернення до суду із даним позовом.

Вказував, що в ході здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою №1 встановлено, що 13 липня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01). Правовою підставою для реєстрації ПН ДМНО ОСОБА_3 за ОСОБА_2 права власності стало свідоцтво про право власності, видане

03 квітня 2002 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження №152-П від 03 квітня 2002. Проте, як установлено прокуратурою, вказане свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось та у приватну власність квартира ніколи не передавалася. Будь-яких рішень з приводу відчуження вказаної квартири її власником Дніпровською міською радою у встановленому законом порядку не приймалося.

Зазначав, що спірне нерухоме майно неправомірно вибуло із власності територіальної громади поза її волею в інший спосіб, на підставі рішення ПН ДМНО ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2016 року. Вказане рішення нотаріуса є незаконним, оскільки державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 проведено за відсутності належного підтвердження достовірності поданих нею документів, що посвідчують її право приватної власності на спірну квартиру.

Посилаючись на те, що 22 серпня 2017 року ОСОБА_2 , набувши право власності на спірне майно, на підставі нотаріально посвідченого договору-купівлі продажу продала вказану квартиру ОСОБА_1 , втім не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для розпорядження спірним майном, оскільки право власності на спірну квартиру нею набуто на підставі підробленого свідоцтва про право власності, а тому просив суд визнати неправомірним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) ПН ДМНО Мазуренка С.В., індексний номер 30431873, від 13 липня 2016 року про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22 серпня 2017 року, зареєстрований ПН ДМНО ОСОБА_4 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з відчуження об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01); витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громадив м.Дніпро в особі Дніпровської міської ради житлове приміщення квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ПН ДМНО ОСОБА_3 змінено, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про витребування майна скасовано. Справу №206/1198/19 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про витребування майна передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

15 березня 2021 року змінено назву позивача, оскільки почала роботу окружна прокуратура, таким чином позивачем є керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2022 року у задоволенні позову Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги про витребування майна задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Дніпропетровська обласна прокуратура наділена повноваженнями на захист Дніпровської міської ради. Власником спірного майна є територіальна громада міста Дніпра, майно вибуло з її володіння поза їх волею незаконним шляхом, що підтверджується матеріалами даної справи. Спірна квартира у власність ОСОБА_2 не передавалась, а тому остання не мала права відчужувати її на користь ОСОБА_1 . Витребування спірної квартири від відповідача ОСОБА_1 є виправданим та законним.

13 червня 2022 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував про відсутність правових підстав для звернення з позовом в інтересах Дніпровської міської ради органів прокуратури. Докази для задоволення позову не надані.

Дніпровська міська рада 06 липня 2022 року надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати. Вказували про наявність підстав для задоволення позову та для представництва Дніпровської міської ради прокуратурою. Наголошували на тому, що спірна квартира належить до комунальної власності.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 08 жовтня 1960 року ОСОБА_5 на сім`ю із чотирьох чоловік: ОСОБА_6 (дружини), ОСОБА_2 (доньки), ОСОБА_7 (матері), був виданий ордер на зайняття квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.47-48).

Наказом Придніпровської ДРЕС «Дніпроенерго» №173 від 19 серпня 1993 року, ОСОБА_2 був наданий дозвіл на переоформлення особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача і згоди всіх членів сім`ї (т.1 а.с.49-51).

На підставі вказаного наказу ОСОБА_2 на своє ім`я переоформила особовий рахунок за № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.47).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №3535 від 20 листопада 2003 року, територіальною громадою міста прийнято у комунальну власність житлові будинки ВАТ «Дніпроенерго», серед яких у переліку в графі під №102, вказаний будинок АДРЕСА_3 (т.1 а.с.40-44).

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право власності на житло від 03 квітня 2002, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Вказане свідоцтво видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно із розпорядженням (наказом) від 03 квітня 2002 року, №152-П (т.1 а.с.55,56).

13 липня 2016 ПН ДМНО ОСОБА_3 на підставі виникнення права власності (вказаного свідоцтва про право власності) та на підставі свого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30431873 від 13 липня 2016 року, вніс запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 за №15366159 (т.1 а.с.22).

22 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено ПН ДМНО Зайченко І.А., зареєстровано в реєстрі за №2008 (т.1 а.с.57-60).

Тоді ж, на підставі вказаного договору купівлі-продажу та рішення приватного нотаріуса ДМНО Зайченко І.А., внесено запис про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.22).

Згідно постанови про залучення представника потерпілого від 12 жовтня 2016 року, залучено головного спеціаліста відділу захисту інтересів територіальної громади м.Дніпропетровська у судах загальної юрисдикції управління правового забезпечення Дніпропетровської міської ради Ресенчук О.Ю., як представника потерпілої особи Дніпропетровської міської ради у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №002460 від 10 серпня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, за фактом заволодіння шахрайським шляхом об`єктами нерухомого майна, зокрема квартирою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.68).

Відповідно до наданої інформації Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради №1/9-2466 від 26 грудня 2018 року, зазначено, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , органом приватизації не видавалось (т.1 а.с.38).

Відповідно до довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР №19605 від 28 грудня 2018 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.39).

Висновком експертів №13/2.3,1.1-547/548 від 14 грудня 2016 року встановлено, що зображення відбитку круглої гербової печатки з реквізитами Дніпропетровської міської ради Управління житлового господарства в свідоцтві про право власності на житло від 03 квітня 2002 року за №152-П виготовлено електрографічним способом за допомогою копіювально-розмножувальної техніки (лазерного принтера, копіра, тощо) (т.1 а.с.85).

05 жовтня 2017 року Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська було надано відповідь №01-04/635/2017 на запит прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1, відповідно до якої зазначено, що судова справа №202/4304/16-к (провадження 1-кс/202/1355/2016) про зняття арешту з об`єкту нерухомого майна (квартири), яка розташована у АДРЕСА_4 , не існує, а отже така справа у провадженні судді Шевцової Т.В. перебувати не може. Ухвала від 31 серпня 2017 року по судовій справі №202/4304/16-к суддею Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Шевцовою Т.В. не виносилась та не підписувалась (т.1 а.с.54).

Згідно відповіді №6/5-181 від 11 вересня 2017 року на запит Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР зазначено, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, станом на 2017 рік за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані особи відсутні (т.1 а.с.45).

Згідно копії ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 липня 2017 року, звільнено з-під арешту нерухоме майно (номер запису про обтяження: 15376149), а саме: квартиру АДРЕСА_1 , належне ОСОБА_2 , накладеного ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська у рамках кримінальної справи №202/4304/16-к (т.1 а.с.52-53).

Відмовляючи у задоволенні позову суд прийшов до висновку, що прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в даній цивільній справі не підтверджено перед судом наявність виключного випадку для здійснення представництва у суді законних інтересів держави: порушення або загрози порушення інтересів держави через те, що захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах. Місцевий суд зазначив, що матеріали справи дозволяють стверджувати про те, що квартира АДРЕСА_1 не була у володінні (власності) ДМР. На баланс КП ЖГ на підставі рішення №3535 від 20 листопада 2003 року було прийнято будинок, а не квартиру АДРЕСА_5 у цьому будинку. Власником квартири, до укладення договору купівлі-продажу 22 серпня 2017 року, була ОСОБА_2 . Судом не встановлено жодної законної та виправданої підстави втручання держави в право власності добросовісного власника (набувача) ОСОБА_1 та витребування майна, яке на законних підставах перейшло у власність останнього.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення норм частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність такого органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює (доповнює) в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Виходячи зі змісту наведених норм права, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Таким чином, у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що спірна квартира вибула з комунальної власності 13 липня 2016 року, про що Дніпровській міській раді відомо з жовтня 2016 року, проте станом на лютий 2019 року Дніпровською міською радою не вжито заходів цивільно-правового характеру, направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, яке вибуло з власності територіальної громади поза її волею, отже, відповідно до статті 26 Закону України «Про прокуратуру», статті 56 ЦПК України наявні правові підстави для звернення прокурора до суду з метою захисту інтересів держави.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем доведено, та підтверджено матеріалами справи, що спірна квартира у власність ОСОБА_2 не передавалась, а тому вона не мала права на відчуження її шляхом укладання договору купівлі-продажу з відповідачем ОСОБА_1 . Також підтверджено факт того, що житловий будинок, у якому розташована спірна квартира, був прийнятий у комунальну власність та зареєстрований за КЖРЕП Самарського району на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 20 листопада 2003 року №3535.

Таким чином спірна квартира належить до комунальної власності та позивач має право витребувати спірну квартиру від добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі положень статті 388 ЦК України.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вибуття майна із комунальної власності поза волею територіальної громади унеможливлює в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади. Зазначене свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами ОСОБА_1 як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення до ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування збитків з підстав, передбачених статтею 661 ЦК України, а тому втручанням у право власності ОСОБА_1 не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, взявши до уваги доводі приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, в порядку розподілу судових витрат, враховуючи пропорційність задоволених та заявлених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури слід стягнути судовий збір в розмірі 15,606 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 15,606 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.