Справа № 449/890/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2022 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого: судді Борняк Р.О.,

секретаря: Вовк О.С.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: адвоката Гайової Г.Б.,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: адвоката Бень Б.З.,

представника органу опіки і піклування: Куніцької Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Третьої особи: органу опіки і піклування Перемишлянської міської ради про виселення із-за неможливості спільного проживання та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_3 про виселення із-за неможливості спільного проживання та зняття з реєстрації з будинку АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником 1/7 частки вищезазначеного будинковолодіння, власниками інших часток по 3/7 частки являються його неповнолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Разом із ним у будинку проживають його дружина ОСОБА_5 , та діти ОСОБА_4 і ОСОБА_3 . Відповідач проживає в одній кімнаті даного будинку з окремим входом з 2012 року, відповідно з того періоду він створює його сім`ї перешкоди та нестерпні умови для спільного проживання. На протязі 2-х останніх років відповідач постійно скандалить, погрожує їм розправою, вживає алкогольні напої, вчиняє домашнє насильство по відношенню до нього та неповнолітніх дітей, часто перебуває в агресивному та неадекватному стані, тобто створює жахливі умови для проживання в одному приміщенні. Кімнату яку він виділив відповідачу для проживання відповідач привів до аварійного стану, зберігає там сміття, розвів антисанітарію. Відповідач вчиняє по відношенню до нього та його сім`ї психологічне насильство, через, що вони постійно перебувають в стані емоційного збудження. Позивач звертався із заявами до Перемишлянського відділення поліції про вжиття заходів до відповідача через постійні дебоші та скандали, які він влаштовує в будинку, щодо відповідача складався адміністративний протокол за ч.1 ст.173-2 КУпАП, а суд притягнув відповідача до адміністративної відповідальності. За даних обставин вважає, що врегулювання нормального способу проживання можливе лише шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку та зняття з реєстрації, оскільки прохання позивача переглянути свою поведінку, а також заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання з`явився, позов підтримав в повному обсязі, давши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, крім цього зауважив, що хотів добровільно врегулювати даний спір, шляхом надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , яке він придбав для його проживання в АДРЕСА_2 , на пропозицію нотаріального укладення договору про довічне проживання в такому будинку відповідач відмовився.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого заперечує проти задоволення позовних вимог, виходячи з наступного: ОСОБА_2 проживає у даному будинку з 1995 року, зареєстрований з 2003 року. Будь-які конфлікти, якщо і мали місце, то виникали з ініціативи позивача, який зловживає алкоголем. Щодо позивача було складено ряд протоколів про вчинення ним адміністративного правопорушення. Крім цього коли ОСОБА_1 разом із дітьми набував права власності на будинок, був обізнаний про проживання та реєстрацію у ньому відповідача та фактично погодився набути його з проживаючим відповідачем. Вважає, що в даній справі виселення відповідача, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав останнього житло, внаслідок чого він може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Відповідач в судове засідання з`явився, позов не визнав, пояснив, що він не зловживає алкогольними напоями, оскільки є гіпертонік і за станом здоров`я йому протипоказано, не скандалить і не погрожує фізичною розправою ні своєму братові ОСОБА_1 , ні його сім`ї, конфлікти відбуваються з вини брата, який зловживає алкогольними напоями і поводить себе не адекватно. Комунальні послуги не сплачує, оскільки ОСОБА_1 відрізав йому світло, немає іншого житла щоб переїхати і разі його виселення буде безхатченком. Підтвердив, що фотографії наявні в матеріалах справи зроблені з його кімнати, проте сміття там і безлад вчинив не він а його брат. З 8 липня 2021 року по 18 січня 2022 року перебував на заробітках в Польщі, після приїзду із Польщі проживає у своєї родину у Львові. Заперечив, що йому ОСОБА_1 пропонував житло у с. Чуперносів Львівського району Львівської області.

Будучи допитаним в судовому засіданні непоновлітній ОСОБА_4 , пояснив, що його дядько ОСОБА_2 дійсно вчиняє протиправні дії проти нього та членів його сім`ї, погрожує фізичною розправою, зловживає алкогольними напоями, в кімнаті де його дядьком проживає всюди сміття.

Представник органу опіки і піклування Перемишлянської міської ради Куніцька Г.І. в судовому засідання позовні вимоги підтримала, пояснила, що було створено комісію Перемишлянської міської ради, яка виїжджала по місцю проживання неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , було відібрано пояснення та встановлено, що дійсно ОСОБА_2 вчиняє психологічне насильство відносно неповнолітніх племінників. Задоволення позову буде в інтересах неповнолітніх співвласників будинку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_1 , проживає разом із ним і дітьми в с. Липівці Львівського району Львівської області, разом із ними проживає ОСОБА_2 , який на протязі 18 років зловживає алкогольними напоями, вчиняє постійно психологічне насильство по відношення до неї та її сім`ї. Раніше проживав з жінкою і дитиною, проте там також вчиняв домашнє насильство та його вигнали і він проживає з ними після цього.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що він живе по сусідству з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , коли ОСОБА_2 притягали до адміністративної відповідальності за насидьство в сім`ї то останній не міг цього вчинити, оскільки перебував у м. Львові

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, мотивуючи це наступним.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорено відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.).

Згідно договору купівлі продажу від 23.08.2018 року, договору дарування від 22.02.2021 року та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, встановлено, що співласниками житлового будинку АДРЕСА_1 є: ОСОБА_1 , якому належить 1/7 частки будинковолодіння, неповнолітній ОСОБА_3 , якому належить 3/7 частки будинковолодіння та неповнолітній ОСОБА_4 , якому належить 3/7 частки будинковолодіння.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно довідки виконавчого комітету Перемишлянської міської ради від 24.06.2021 року, встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 , до складу його сім`ї входить: ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - сини, а також ОСОБА_2 - брат.

Постановою Перемишлянського районного суду Львівської області від 20.05.2021 року, визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме у тому, що ОСОБА_2 24.04.2021 року, близько 13.00 год. Обзивав свого племінника - ОСОБА_4 , нецензурними словами, чим вчинив домашнє насильство. Дана постанова не оскаржувалася і вступила в законну силу.

Згідно фотографій при матеріалах справи, встановлено, що у кімнаті ОСОБА_2 розкидано кругом сміття, влаштовано безлад, кімната перебуває в антисанітарному стані.

Окрім цього, під час розгляду зазначеної цивільної справи представниками позивача та відповідача було заявлено клопотання про оголошення перерви в судовому засідання з метою надання можливості представнику відповідача особисто оглянути будинковододіння в АДРЕСА_2 , ознайомлення з правовстановлюючими документами на будівлю та узгодження питання з відповідачем щодо можливого проживання останнього в такому будинку. Однак такої згоди досягнуто не було, а в подальшому відповідачем в судовому засідання заявлено, що про таке йому взагалі нічого відомо не було, та заперечив проти укладення договору довічного проживання в такому помешканні між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.4 та ч.5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першої ст.383 ЦК України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Отже, враховуючи вищенаведене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, що регулює житлові правовідносини та правила співжиття, а також обставини встановлені в судовому засіданні, які підтверджені належними, допустимими, достовірними доказами про те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що підтвердилося в судовому засіданні показами позивача, свідків, фотографіями кімнати відповідача, де розкидано сміття, все понищено, а також поясненнями самого відповідача, який визнав, що конфлікти відбуваються проте не з його вини, що відповідно робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Відповідачу позивач запропонував інше житло, щоб він пересилився, незважаючи на заперечення відповідача, що він не отримував такої пропозиція, це повністю спростовуються, оскільки в підготовчому судовому засіданні це питання обговорювалося і було зроблено перерву в засіданні для мирного врегулювання спору, відповідач добровільно виселятись відмовляється, вказує що немає іншого житла і буде безхатченком, проте відмовляється від пропозиції позивача, а також на протязі 3 тижнів після приїзду із Польщі проживає в м.Львові у своїх родичів, тому суд вважає, що останнього слід виселити в судовому порядку без ненадання іншого житла.

Щодо зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне.

Згідно абзацу 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тобто, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про виселення, є правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а зобов`язання зняти відповідача з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Виселити ОСОБА_2 з будинковолодіння по АДРЕСА_1 із-за неможливості спільного проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Львівського Апеляційного суду через Перемишлянський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 18.02.2022 року.

Суддя Р. О. Борняк