Справа № 303/7842/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 березня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 7 грудня 2021 року, повний текст якої складено 7 грудня 2021 року, головуюча суддя Гутій О.В., у цивільній справі № 303/7842/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Мукачівська державна нотаріальна контора Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

встановив:

Відповідачка ОСОБА_1 оскаржила ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 07.12.2021, якою у задоволенні її клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позов відмовлено.

Апеляція мотивується тим, що судом першої інстанції порушені вимоги статті 12 ЦПК України, частини 3 статті 3 та частини 1 статті 127 цього Кодексу, позаяк не враховані форс-мажорні та поважні обставини, те, що відповідачка є особою похилого віку, не має фахових знань у галузі юриспруденції та не має змоги через карантинні обмеження і перебування на стаціонарному лікуванні шукати адвоката.

Посилаючись на частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та частину 1 статті 9 Конституції України вказує на те, що суд, відмовивши в задоволенні клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позов, порушив принцип рівності учасників процесу, припустився упередженості, необ`єктивності та порушив її права.

Сторона просить ухвалу суду першої інстанції скасувати як незаконну та необґрунтовану і постановити нову, якою поновити строк для подання відзиву.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Керита М.В., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Зазначає, зокрема, що апеляційна скарга стосується поновлення строків для подання відзиву у цивільній справі, проте в матеріалах справи відсутній відзив на позовну заяву, а апеляційна скарга не спрямована на захист прав апелянта на подання відзиву у цій справі.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи сторін, перевіривши матеріали справи суд приходить до такого.

З наявних матеріалів убачається, що 30.09.2021 до Мукачівського міськрайонного суду надійшов вищеназваний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , вимогою якого є визнання за позивачкою права на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом майна померлого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 1139 (а.с. 1-4).

Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду від 11.10.2021 відкрито провадження в справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10:30 к.ч. 09.11.2021, надано відповідачці строк для подання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали (а.с. 31). Того ж дня копію ухвали разом із позовною заявою направлено ОСОБА_1 (а.с. 32).

02.11.2021 відповідачка подала до суду клопотання «про продовження строку у справі № 303/7842/21», яким вказуючи на те, що наразі перебуває на стаціонарному лікуванні після операції та посилаючись на безпорадний стан, повну відсутність мобільності і бажання укласти угоду з адвокатом просила «поновити строк на подачу відзиву у справі № 303/7842/21 для підготовки і висування зустрічного позову до ОСОБА_2 в порядку статті 193 ЦПК України» (а.с. 35). На підтвердження обґрунтованості свого клопотання додала до нього медичну документацію (а.с. 36, 37).

Відповідно до довідки від 09.11.2021, складеної секретарем судового засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося у зв`язку з тимчасовою технічною проблемою, яка виникла у суді (відключення електроенергії), розгляд підготовчого засідання по справі відкладено на 10:30 к.ч. 07.12.2021 (а.с. 40, 41).

30.11.2021 відповідачка знову подала до суду першої інстанції клопотання «про продовження строку через важкий стан здоров`я», у якому посилаючись на важкий стан свого здоров`я та неможливість укласти угоду з адвокатом просила відповідно до формулювання прохальної частини «поновити … строк на подачу відзиву у справі № 303/7842/21 для підготовки необхідних процесуальних документів у справі та захисту … інтересів» (а.с. 44). До клопотання додала медичну довідку, яка підтверджує стан після оперативного втручання, наявність кардіологічних діагнозів, необхідність довготривалого лікування (а.с. 45).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 07.12.2021 у задоволенні клопотання відповідачки ОСОБА_1 про поновлення строку для подання відзиву у справі відмовлено, справу призначено до судового розгляду на 17.01.2022 (а.с. 50-51).

Приймаючи таке процесуальне рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 127 ч.ч. 1, 4, 5 ЦПК України одночасно з поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк; пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію, тоді як «відповідачем разом із заявою про продовження строку для подання відзиву не поданий відзив на позовну заяву, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву».

На переконання колегії суддів таке вирішення процесуального питання помилкове і погодитись із ним не можна.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, доступ особи до правосуддя гарантується, що випливає з положень ст. 55, Розділу VIIІ Конституції України та інших норм українського законодавства, а також із положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, яка в силу положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ч.ч. 2, 4 ЦПК України є частиною національного законодавства, Конвенція, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини застосовуються при розгляді справ як джерело права.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (ст. 6 п. 1 Конвенції).

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України (ст. 7 ч. 3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

ЦПК України включає до основних засад цивільного судочинства, зокрема, верховенство права, рівність і змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність (ст. 2 ч. 3 п.п. 1, 2, 4, 5, 6).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ст. 3 ч.ч. 1, 3 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ст. 10 ч. 1 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, поряд із цим, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи (ст. 12 ч. 4, ч. 5 п.п. 1, 3, 4, ст. 214 ч. 2 ЦПК України).

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом; строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (ст. 120 ч. 1, ст. 122 ч. 1 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом;

документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 126 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Статтею 127 ЦПК України встановлені такі правила:

суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1);

встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч. 2);

якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи (ч. 3);

одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк (ч. 4);

пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію (ч. 5).

Поважність причин пропущення процесуального строку та необхідність його поновлення чи продовження підлягають доказуванню ініціатором відповідного клопотання за загальними правилами доказування в цивільному процесі (ст.ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України).

Строки, встановлені ЦПК України або судом, є обов`язковими для суду та для учасників судового процесу, оскільки, зокрема, визначають час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію.

За приписами ЦПК України:

відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі (ст. 178 ч. 7);

у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ст. 178 ч. 8);

про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначається, зокрема, строк для подання відповідачем відзиву на позов (ст. 187 ч. 2 п. 8);

у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів (ст. 191 ч. 1 п.п. 1, 2);

відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву (ст. 193 ч. 1).

Отже, подання відповідачем відзиву на позов є його правом, а не обов`язком, відсутність відзиву не перешкоджає вирішенню справи на підставі наявних доказів і матеріалів, строк для подання відзиву встановлюється судом, тому щодо цього строку може за відповідних умов вирішуватися питання про його продовження, а не поновлення.

Цивільний процесуальний закон імперативно вимагає вчинити відповідну процесуальну дію (подати заяву, скаргу, документи тощо), щодо якої пропущено строк, саме в разі подання заяви про поновлення процесуального строку, водночас не вимагає цього в разі подання заяви про продовження встановленого судом процесуального строку. Тож попри подібність інститутів поновлення процесуального строку та продовження процесуального строку вони є різними:

при поновленні процесуального строку йдеться про процесуальну дію, яка вже мала бути вчинена у певний визначений законом строк (мав бути поданий певний процесуальний документ, строк для подання якого вже настав), проте, не була вчинена, відповідний строк сплив і вирішується питання про його поновлення, що вимагає й подання на цей момент відповідного процесуального документа;

при продовженні процесуального строку ставиться та вирішується питання про певне відтермінування відповідної процесуальної дії (що за заявою учасника справи може мати місце до спливу строку, встановленого судом, а за ініціативою суду може мати місце і після його спливу), яка ще не вчинена та саме з метою її вчинення (подання документа) в межах відповідного (продовженого) строку, що, природно, не передбачає обов`язковості подання процесуального документа на момент вирішення цього питання.

Суд першої інстанції, оскільки не діяв відповідно до ст. 183 ч. 4 ЦПК України, вищенаведеного не врахував і, крім того, не звернув уваги на дійсний зміст клопотань відповідачки ОСОБА_1 , які за цим змістом були саме про продовження процесуального строку незважаючи на формулювання прохальної частини, яку належало розглядати в контексті вирішуваного питання про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов і дійсного змісту клопотань. Понад те, суд навів у своїй ухвалі суперечливе обґрунтування, яке одночасно стосувалося правил і поновлення процесуального строку, і його продовження, та по суті вирішив питання щодо процесуального предмета, питання про який відповідачка не ставила фактично.

В тому разі, якщо зі змісту клопотань відповідачки зважаючи на обставини (особа, її вік, стан здоров`я, правова необізнаність, відсутність правової допомоги тощо) вбачалося, що вона не зовсім точно формулює клопотання з огляду на певні тонкощі процесуальних правил щодо вирішуваного питання, та беручи до уваги, що суд не позбавлений права продовжити процесуальний строк і за своєю ініціативою, суду першої інстанції належало діяти в порядку, передбаченому ст. 12 ч. 5 п.п. 1, 3, 5, ст. 127 ч. 2 ЦПК України, та прийняти процесуальне рішення виходячи з результату розпорядження після цього відповідачкою своїми процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.03.2017, ухваленому у справі за заявою № 24003/07 «ТОВ «Фріда» проти України» (Case of Frida, LLC v. Ukraine), підтвердив неодноразово висловлену правову позицію про те, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ за своєю природою потребує регулювання з боку держави, яке може змінюватися у часі та просторі відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб; встановлюючи такі правила, Договірні держави користуються певною свободою розсуду; проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права; крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (п. 32), а також вказав, що:

застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (п. 33).

За змістом пунктів 35, 36, 37, 38, 39 зазначеного рішення ЄСПЛ надмірний формалізм при вирішенні процесуального питання щодо поновлення чи продовження процесуального строку, який полягає у неврахуванні дійсного змісту документа, поданого стороною (по суті заявленого стороною клопотання), коли віддається перевага лише формі документа (назва, певні реквізити тощо), не забезпечує достатніх гарантій від свавілля та створює непропорційне обмеження права особи на розгляд справи, а відтак тягне порушення права особи на справедливий суд.

Виходячи з наведеного, оскаржена ухвала суду першої інстанції не ґрунтується на законі, не може залишатися чинною та підлягала б на підставі ст. 379 ч. 1 п. 4 ЦПК України скасуванню з направленням справи в частині відповідного процесуального питання, вирішення якого належить до компетенції суду першої інстанції, для продовження розгляду. Проте, на час апеляційного розгляду справи в ній уже ухвалене судом першої інстанції судове рішення: ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 09.02.2022 позов ОСОБА_2 залишено без розгляду, справа за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на цю ухвалу надійшла 12.03.2022 до апеляційного суду, внаслідок чого підстави та можливість для направлення у відповідній частині справи для подальшого розгляду відсутні, тому апеляцію відповідачки слід задовольнити частково, оскаржену ухвалу скасувати.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 6, ст. 379 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 07 грудня 2021 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, і оскарженню не підлягає.

Судді