Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді Голяни О.В., за участю секретаря судового засідання Лецак Н.В., представника позивача адвоката Апостолової В.В., розглянувши у режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у місті Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Апостолова Вікторія Вікторівна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та відповідачів.

08 жовтня 2021 року ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Апостолова В.В., засобом поштового зв`язку звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 11.10.2018 року в сумі 63 200,00 дол. США /а.с.1-18/.

Позов обґрунтувала тим, що між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 11 жовтня 2018 року було укладено договір позики, за умовами якого позичальник ОСОБА_2 взяв у неї в борг грошові кошти у сумі в сумі 64 200,00 дол. США з терміном повернення до 11 жовтня 2019 року. В установлений договором строк ОСОБА_2 належним чином не виконав зобов`язань, взятих на себе за договором позики від 11.10.2018 року; кошти, отримані у борг, повернув частково в розмірі 1000 дол. США.

На час укладення договору позики ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка надала згоду на укладення цього договору. Договір був укладений в інтересах сім`ї, а тому відповідачі несуть солідарний обов`язок з повернення боргу.

У зв`язку з наведеним просила суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в сумі 63 200,00 дол. США /а.с.1-7/.

24.01.2022 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву. Просить врахувати, що договір позики укладався у м. Києві, при його посвідченні був присутні тільки він та позикодавець; відповідачка ОСОБА_3 при посвідченні вказаного договору присутня не була, оскільки перебувала в м. Ялта АР Крим. Письмової згоди дружини на укладання договору він нотаріусу не надавав та не міг надати, оскільки такої фізично не було. При посвідченні договору позики у нотаріуса ОСОБА_5 письмова згода дружини ОСОБА_3 на укладання договору позики була відсутня. Отримані за договором позики кошти використані ним для власних потреб. Зазначає, що повернув позивачці 2 000,00 доларів США, отже його заборгованість за договором позики становить 62 200,00 доларів США. У задоволенні позову просить суд відмовити в повному обсязі. /а.с.61-68/

04.02.2022 року представник позивача адвокат Апостолова В.В. зменшила позовні вимоги до 63 100,00 доларів США /а.с.77-78/.

04.02.2022 року представник позивача адвокат Апостолова В.В. подала до суду відповідь на відзив, отриманий нею, за її твердженням, 26.01.2022 від адвоката Дрюченко О.С. Вказує, що з проханням щодо запозичення коштів до ОСОБА_1 звернулась ОСОБА_3 , яка є її рідною сестрою. ОСОБА_3 не зобов`язана була бути фізично присутньою під час укладення договору позики у нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурменко Н.О., оскільки вона підписала у нотаріуса в м. Ялта згоду своєму чоловіку на укладення договору позику, зазначена згода була передана у вигляді скану на електронну адресу приватного нотаріуса Бурменко Н.О., а оригінал було передано приватному нотаріусу. Під час підписання зазначеного договору сторони діяли свідомо, добровільно, розуміючи значення своїх дій. За інформацією, отриманою від ОСОБА_3 , кошти, отримані за договором позики, відповідачі використали в інтересах сім`ї для завершення ремонту/облаштування будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно із Єдиного державного реєстру нерухомості про перехід прав на об`єкт нерухомості Федеративної служби державної реєстрації, кадастру та картографії (станом на 01.07.2020) ОСОБА_3 з 18.01.2019 року є власником будинку в АДРЕСА_1 . Твердження ОСОБА_2 про часткове повернення суми боргу в розмірі 2000 дол. США не відповідають дійсності, неповернута частина позики становить 63100 дол. США. Просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача грошові кошти в сумі 63 100,00 дол. СШАпо договору позики від 11.10.2018 року /а.с.79-107/.

20.01.2022 року засобом поштового зв`язку відповідачкою ОСОБА_3 направлено до суду відзив на позовну заяву, який зареєстрований канцелярією суду 08.02.2022 року. Вказує, що на момент укладення договору позики ОСОБА_2 перебував у шлюбі з нею, однак позивачка помилково вважає, що грошові кошти були використані в інтересах сім`ї. Позивачкою не надано будь яких належних та допустимих доказів використання відповідачем ОСОБА_2 запозичених коштів саме в інтересах сім`ї, що вказує на відсутність у ОСОБА_3 солідарного обов`язку повернення таких грошових коштів. Вважає згоду від 11.10.2018 року на укладання її чоловіком договору позики недопустимим доказом, оскільки така посвідчена нотаріусом РФ на тимчасово окупованій території України; документи, посвідчені нотаріусами РФ, не створюють жодних правових наслідків для осіб, яких вони стосуються. Просить відмовити у задоволенні позову щодо солідарного стягнення боргу з ОСОБА_3 /а.с.113-122/.

Заяви ( клопотання) учасників справи.

08.11.2021 року та 01.12.2021 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.29-31, 37-38/.

17.12.2021 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про закриття підготовчого судового засідання, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.43-48/.

20.12.2022 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Дрюченко О.С. подано до суду заяву про відкладення підготовчого судового засідання, просить надати дозвіл на ознайомлення з матеріалами справи /а.с.49-50/.

20.12.2021 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про закриття підготовчого судового засідання, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.52-54/.

05.01.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.60-62/.

26.01.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.78-73/.

04.02.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про зменшення позовних вимог до 63 100,00 доларів США /а.с.77-78/.

07.02.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.108-110/.

04.05.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про відкладення судового засідання /а.с.138-140/.

26.05.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.144-146/.

07.07.2022 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Дрюченко О.С. подано до суду заяву про відкладення судового засідання /а.с.151-154 /.

23.07.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення судового засідання в режимі відео конференції /а.с.161-163/.

22.07.2022 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Дрюченко О.С. подано до суду заяву про припинення ним представництва інтересів ОСОБА_2 у справі №308/13585/21 /а.с.167/.

Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.10.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження /а.с.26-27/.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В. задоволено; підготовче судове засідання постановлено провести в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Києва /а.с.39-40/.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2021 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В. задоволено; підготовче судове засідання постановлено провести в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Києва /а.с.55-56/.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.01.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В. задоволено; підготовче судове засідання постановлено провести в режимі відеоконференції з Солом`янським районним судом м. Києва /а.с.63-64/.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.01.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В. задоволено; підготовче судове засідання постановлено провести в режимі відеоконференції з Солом`янським районним судом м. Києва /а.с.74-75/.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В. задоволено; підготовче судове засідання постановлено провести в режимі відеоконференції з Солом`янським районним судом м. Києва /а.с.123-124/.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с.128-129/.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.05.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В. задоволено; судове засідання постановлено провести в режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом /а.с.147/.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.07.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В. задоволено; постановлено судове засідання провести в режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом /а.с.157/.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.07.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В. задоволено; постановлено судове засідання провести в режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом /а.с.164/.

Суд поновлює відповідачу ОСОБА_3 пропущений процесуальний строк для подання відзиву на позов, так як ОСОБА_3 , за її твердженням, проживає за адресою АДРЕСА_1 , відповідно ухвала про відкриття провадження, направлена ОСОБА_3 на адресу її реєстрації АДРЕСА_2 , нею не отримана, позовна заява отримана нею 17.01.2022, а відтак суд визнає причини пропуску процесуального строку поважними.

Суд не вдається до дослідження доказу, поданого позивачем - скріншоту переписки у месенджерах Viber, Whatsapp, так як такий скріншот не є належним доказом, оскільки авторів переписки встановити неможливо.

Пояснення сторін в судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не з`явилась. Представник позивача адвокат Апостолова В.В. в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Так, згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.11.2012 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до відомостей реєстру територіальної громади офіційно зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , однак всі судові повістки, направлені ОСОБА_3 на адресу її реєстрації АДРЕСА_2 , повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У поданому 08.02.2022 відзиві на позов ОСОБА_3 вказала, що фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, так як ОСОБА_2 зареєстрований на тимчасово окупованій території України за адресою АДРЕСА_3 , а ОСОБА_3 фактично проживає на тимчасово окупованій території України за адресою АДРЕСА_1 , судові повістки за місцем її реєстрації в м. Ужгороді Закарпатської області останньою не отримані, суд, з метою дотримання прав та свобод відповідачів, викликав відповідачів в судове засідання шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

11 жовтня 2018 року в м. Києві між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики /а.с.12/, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурменко Н.О., зареєстрований в реєстрі 3785, відповідно до якого ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 64 200,00 дол. США, що за курсом НБУ (1 долар = 28,00 грн.) на день укладення договору еквівалентно 1 797 600,00 грн., а відповідач ОСОБА_2 зобов`язується повернути таку ж суму у розмірі 64 200,00 дол. США. Кінцевим строком погашення позики є 11.10.2019 /п.1.1. договору/. Передача суми позики здійснюється під час підписання договору; з цього моменту договір позики вважається укладеним /п.2.1 договору/. ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що його дружина ОСОБА_3 надала згоду на укладення цього договору згідно вимог чинного законодавства, справжність підпису на якій засвідчена 11.10.2018 ОСОБА_6 , нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу республіки Крим, за реєстровим номером № 82/62-н/82-2018-5-481 /п.7.3. договору/.

Сторонами визнається факт укладення договору позики та отримання відповідачем спірної суми коштів.

Відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання виконав частково на суму 1 100 доларів США. Належних доказів сплати 2000 доларів США ОСОБА_2 не надав.

На момент укладення договору позики позичальник перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що не заперечувалося сторонами, та підтверджується відміткою на сторінці 10 паспорту ОСОБА_2 ; п.7.3. договорувід 11.10.2018 року; копією згоди на укладення договору позики, де зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в шлюбі, який зареєстрований 25.01.2003 року, актовий запис №79.

11.10.2018 року дружина позичальника ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на підписання на території України договору позики грошових коштів з ОСОБА_1 на суму 64200 дол. США строком на один рік і на умовах на свій розсуд. В згоді зазначено, що шлюб укладено 25.01.2003, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно відділом державної реєстрації актів громадянського стану по м. Ужгород реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області 11.06.2015. Додатково повідомила, що шлюбний договір між подружжям не укладався. Умови договору відповідають її дійсним намірам.

Згода посвідчена 11.10.2018 в м. Ялта Республіки Крим нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Республіки Крим Желтухіним А.А., зареєстрована в реєстрі за № 82/62-н/82-2018-5-1181 /а.с.14/.

Оцінка суду.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно ст.ст. 526, 530, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином згідно умов договору; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов`язання припиняється виконанням.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність суму в розмірі 64 200,00 дол. США.

Станом на день розгляду справи неповернута частина позики становить 63 100 дол. США.

Суд критично оцінює доводи відповідача ОСОБА_2 про повернення ним частково суми боргу в розмірі 2 000 дол. США, так як відповідно до ст. 77 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поясненнями сторони не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Оскільки позичальник умов договору позики щодо своєчасного повного повернення суми боргу не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості в розмірі 63 100 дол. США.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої ст.61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі N 6-55цс13.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд переконаний, що грошові кошти у розмірі 64 200,00 дол. СШАодержані чоловіком ОСОБА_2 у власність в інтересах сім`ї. Відповідачами не було спростовано презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 , перебуваючи з ОСОБА_3 у шлюбі, маючи тісний зв`язок, отримав та використав отримані у позику кошти в своїх особистих інтересах.

Отже, подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями, які виникли з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, солідарно усім своїм майном.

Укладення ОСОБА_2 договору позики за згодою дружини, а також умови договору позики від 11 жовтня 2018 року, яким в п.7.3. передбачено, що ОСОБА_2 повідомляє ОСОБА_7 про те, що його дружина ОСОБА_3 надала згоду на укладення цього договору; а також наявна в матеріалах справи згода дружини ОСОБА_3 на укладення договору позики, її власне ствердження у наведеній згоді, що договір позики відповідає інтересам їх сім`ї, укладений в інтересах сім`ї, достатньою мірою свідчать про обізнаність ОСОБА_3 про отримання значної суми позики її чоловіком, а отже використання суми позики в інтересах сім`ї. При цьому вимог про визнання недійсним договору позики ОСОБА_3 не заявляла.

Відповідно до ч.1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Щодо доводів відповідачки ОСОБА_3 про визнання згоди на укладення договору позики недопустимим доказом, так як такий виданий на тимчасово окупованій території, суд зазначає наступне.

Верховний Суд раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 02 жовтня 2018 року (справа № 569/14531/16-а) проаналізував положення статті 19 Конституції України, статей 3, 4, 9, 17, 18 Закону № 1207-VІІ, у розрізі міжнародних принципів, закладених у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» в якому у 1971 році Міжнародний суд Організацій Об`єднаних Націй (далі - ООН) зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів», у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) згідно з якими: «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Верховний Суд зазначив, що у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документу, посвідченого нотаріусом, що знаходиться на тимчасово не контрольованій владою території України як доказу, оскільки неприйняття такого призведе до порушення права власності позивача. До того ж суд враховує, що позичальник ОСОБА_2 в момент укладання договору позики в м.Києві 11.10.2018 року не заперечував дійсність згоди своєї дружини ОСОБА_8 , хоча і був обізнаний, що така згода була посвідчена нотаріусом на тимчасово окупованій території, що відображено в п.7.3 договору позики.

Щодо інших доводів сторін суд враховує правові висновки, викладені у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, де суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З врахуванням встановленого суд вважає, що зменшені позовні вимоги є підставними, їх розмір відповідає фактичним обставинам справи, а тому такі підлягають до задоволення повністю.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Також з відповідачів згідно ст.ст.133, 141 ЦПК України підлягають до стягнення понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати .

Пунктом 35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 визначено, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Таким чином, з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 11 350,00 грн.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу, суд, -

У Х В А Л И В :

Зменшені позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Апостолова Вікторія Вікторівна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, що був укладений 11 жовтня 2018 року в м.Києві між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурменко Наталією Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 3785, в розмірі 63 100 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 11 350,00 грн.

В порядку ч. 2 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» повідомити відповідача ОСОБА_2 про ухвалення судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

В порядку ч. 2 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» повідомити відповідача ОСОБА_3 про ухвалення судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а також направити копію рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу реєстрації АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 , фактичне місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 01.08.2022.

Суддя Олена ГОЛЯНА