Постанова

Іменем України

01 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 466/5969/20

провадження № 61-16108ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року у складі судді Донченка Ю. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивований тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 1996 року до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючи разом за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті чоловіка дізналася, що він подарував вищезазначену квартиру своїй доньці, ОСОБА_2 , яка зареєстрована і проживає у АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 хворів психічними захворюваннями, з 1996 року лікувався в КНП ЛОР «Львівська клінічна психіатрична лікарня», у нього бували приступи, коли він не міг керувати та усвідомлювати значення своїх дій, крім того вживав ліки, які мали побічні психічні ефекти з функцією порушеного сприйняття. На момент укладення договору дарування квартири від 22 березня 2010 року він не міг керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення, що є підставою для визнання договору недійсним.

Позивач просив:

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 березня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шемечко І. Я.;

скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року, яке залишене без змінпостановою Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності факту вчинення правочину дарувальником у стані, коли він не усвідомлював вчинення своїх дій та не міг керувати ними, і сам факт такого стану повинна довести особа, яка звернулася до суду з даною позовною вимогою.З матеріалів справи вбачається, що дарувальник ОСОБА_3 поставив свій підпис під текстом договору та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, при цьому, зі змісту правочинів вбачається наявність інтересів сторін для його укладення, вільне, усвідомлене волевиявлення, яке також відповідає внутрішній волі, дійсним намірам позивача. Свідок з боку відповідача ОСОБА_4 , який був товаришем ОСОБА_3 , у судовому засіданні зазначив, що дарувальника ОСОБА_3 знав близько 25 років, він неодноразово розказував, що мав намір квартиру, що перебуває у його власності, записати на дочку ОСОБА_2 , яка на даний час проживає в Києві. ОСОБА_3 був психічно здоровою людиною, ніколи не зловживав алкоголем, однак захворів на онкологічне захворювання , у зв`язку з чим і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свою чергу позивач не надала жодного письмового доказу, що її чоловік ОСОБА_3 мав психічні захворювання та вживав ліки, які мали побічні психічні ефекти з функцією порушеного сприйняття і лікувався в КНП ЛОР «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня». У відповіді від 10 вересня 2020 року КНП ЛОР «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня» зазначено, що ОСОБА_3 на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні не перебував.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У вересні 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що їй не було відомо про договір дарування, проте чоловік весь час був під її наглядом, оскільки мав психічні захворювання. У чоловіка бували приступи, внаслідок чого він не міг собою керувати та усвідомлювати значенні своїх дій, до того ж вживав ліки, які мали побочні ефекти з функцією порушеного сприйняття. Суд безпідставно відмовив в долученні до матеріалів справи ухвали про зобов`язання внести відомості до ЄРДР за її заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366 КК України - підроблення підпису на договорі дарування. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на докази того, що в межах кримінального провадження призначена почеркознавча експертиза.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 466/5969/20, витребувано справу з суду першої інстанції.

У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 15 листопада 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження - судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 21 травня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у Відділі РАЦС Шевченківського РУЮ.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_1 проживала та вела спільне господарство зі своїм чоловіком, ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , починаючи з 16 січня 1996 року до дня його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 березня 2010 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з таких підстав.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

У справі, що переглядається: суди встановили, що позивачем не надано належних та допустимих доказів для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку на підставі, передбаченій статтею 225 ЦК України;

Встановивши, що відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи ухвали про порушення кримінальної справи, безпідставні.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що договір дарування є недійсним, оскільки ОСОБА_3 - дарувальник, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

За таких обставин докази щодо порушення кримінального провадження за підроблення підпису на договорі не стосуються предмета доказування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги з урахуванням підстав касаційного перегляду не свідчать про те, що судові рішення ухваленні з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, судові рішення залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук