Справа № 462/2716/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року м.Львів

Суддя Залізничного районного суду м. Львова Боровков Д.О., розглянувши у приміщенні суду у м. Львові у спрощеному позовному проваджені без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту 1 (б) кредитного договору № 501168663 від 30.07.2019 року, пункту 3 кредитного договору № 500843769 від 12.01.2021 року та захист прав споживачів,

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати недійсним підпункт «б» пункту 1 договору про надання кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року, укладеного між сторонами; визнати недійсним пункт 3 кредитного договору № 500843769 від 12 січня 2021 року, укладеного між сторонами.

Свої вимоги мотивує тим, що 30 липня 2019 року між сторонами було укладено договір про надання кредиту № 501168663, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до умов вказаного договору вона отримала кредит у сумі 99999,00 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою 33% річних. Підпунктом «б» пункту 1 вказаного договору було передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлювалася комісійна винагорода за обслуговування кредиту 1,50% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ. Вважає, що АТ «Альфа-Банк» не мав права вимагати від неї сплати комісії за обслуговування кредиту, оскільки такі дії банк вчиняв на свою користь, що суперечить публічному порядку, і тому положення, передбачені оспорюваним підпунктом «б» пункту вказаного договору, є нікчемні. Крім цього, у зв`язку із виникненням в неї матеріальних труднощів, вона 12 січня 2021 року уклала договір про надання кредиту № 50084376, відповідно до умов якого вона отримала кредит у сумі 110236,24 грн. строком на 84 місяців, зі сплатою 32% річних. Відповідно до пункту 3 вказаного договору кредит надавався їй для повернення заборгованості за кредитним договором № 501168663 від 30 липня 2019 року в розмірі 110236,24 грн. Вважає, що банк скористався їх економічною та юридичною неграмотністю та ввів її в оману щодо загального розміру заборгованості по кредиту, і тому існують всі підстави, передбачені статтею 230 ЦК України, статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для задоволення позовних вимог.

28 червня 2022 року ухвалою суду справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовної провадження без виклику сторін, а відповідачеві було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі.

У строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, відповідачем не подано заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та письмового відзиву на позов.

Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 462/9340/21, суд прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 липня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та Поважною (до зміни прізвища 04 лютого 2020 року ОСОБА_2 було укладено договір про надання кредиту № 501168663, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, шляхом підписання акцепту /а.с.5/. У пункті 2 вказаного договору передбачено, що кредитний договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту та надання кредиту відповідно до умов угоди та договору. Зі змісту договору вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 99999,00 грн. строком на 48 місяців, зі сплатою 33% річних.

Підпунктом «б» пункту 1 договору про надання кредиту № 501168663 передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода за обслуговування кредиту 1,50% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ.

Позивач зазначає у позові, що АТ «Альфа-Банк» не мало права вимагати від неї сплати комісії за обслуговування кредиту, оскільки такі дії банк вчиняв на свою користь, що суперечить публічному порядку, і тому положення, передбачені оспорюваним підпунктом «б» пункту 1 кредитного договору, є нікчемні.

12 січня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 50084376, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у сумі 110236,24 грн. строком на 84 місяців, зі сплатою 32% річних, шляхом підписання акцепту /а.с.7/. Відповідно до пункту 3 вказаного договору кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором № 501168663 від 30 липня 2019 року. Розмір 110236,24 грн.; спосіб видачі переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк», .

Заочним рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 року у справі № 462/9340/21 за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ухвалено: позов задовольнити; стягнути із ОСОБА_1 в користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 133143 грн. 02 коп. за договором про надання кредиту № 500843769 від 12 січня 2021 року.

У мотивувальній частині вказаного судового рішення зазначено, що підписавши 12 січня 2021 року договір про надання кредиту № 500843769, відповідачка ОСОБА_1 , відповідно до статей 3, 627 ЦК України, добровільно погодилася на такі умови кредитного договору та взяла на себе відповідні зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплати процентів за їх користування. Однак, відповідачка порушила взяті на себе, згідно кредитного договору, зобов`язання, зокрема з березня 2021 року не повертає кредит і не сплачує відсотки за користування кредитом, у зв`язку з чим вимога позивача про дострокове стягнення тіла кредиту та відсотків підлягає задоволенню.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 червня 2022 року у справі № 462/9340/21 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 у цивільній справі № 462/9340/21 залишено без задоволення.

У матеріалах справи № 462/9340/21 відсутні докази, які б свідчили про те, що заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 року оскаржувалося в апеляційному порядку.

За таких обставин, вказане судове рішення від 23 березня 2022 року вступило в законну силу та носить преюдиційний характер при вирішенні даного спору.

Щодо наслідків укладення договору про надання кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року, який передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Позивач, зазначаючи у позові про нікчемність підпункту «б» пункту 1 договору про надання кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року, покликається на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»).

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Вказаний правовий висновок міститься у пункті 31.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року № 496/3134/19.

З огляду на наведене, суд не бере до уваги твердження позивача щодо нікчемності підпункту «б» пункту 1 договору про надання кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року, оскільки АТ «Альфа-Банк» мало право встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року, на що позивач погодилася, підписавши вказаний договір без будь-яких застережень.

Крім цього, суд вважає некоректним посилання позивача на положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), тому, що позивач не врахувала, що положення статті 11 вказаного Закону не діяли у зазначених нею редакціях станом на дату укладення договору про надання кредиту № 501168663 від 30 липня 2019 року та виникнення спірних правовідносин, оскільки текст статті 11 цього Закону був викладений у новій редакції Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10 червня 2017 року.

Щодо дійсності умов договору про надання кредиту за договором № 50084376 від 12 січня 2021 року.

Позивач, покликаючись на статтю 230 ЦК України та статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає у позові, що її було введено в оману під час укладання договору про надання кредиту № 50084376 від 12 січня 2021 року внаслідок того, що сума кредиту банком була визначено самостійно.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17.

За положеннями абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Наявні в матеріалах справи вищевказані докази підтверджують, що отримання ОСОБА_1 кредиту за договором № 50084376 від 12 січня 2021 року відбулося внаслідок її вільного волевиявлення для повернення заборгованості за кредитним договором № 501168663 від 30 липня 2019 року в розмірі 110236,24 грн., сума якої позивачем під сумнів не ставилася, підписуючи спірний кредитний договір, вона погодилася з усіма його умовам, і заперечень щодо їх умов не заявляла. При цьому кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам закону.

Підстав для застосування статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору немає, позивачка їх не довела, як і не довела введення її в оману під час укладення договорів споживчого кредиту, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договорів та власноручно їх підписала.

Крім цього, позивач не довела обставин, які б свідчили про ведення її в оману відповідачем згідно зі за статтею 230 ЦК України, не довела самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Отже, підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», для недійсності кредитного договору № 50084376 від 12 січня 2021 року позивачка не довела.

Щодо способу захисту порушеного права

ОСОБА_1 просить визнати недійсним підпункт «б» пункту 1 кредитного договору № 501168663 від 30 липня 2019 року та пункт 3 договору кредиту № 50084376 від 12 січня 2021 року.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 33.5 та 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 сформульовано висновки, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. При цьому, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Беручи до уваги, що заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2022 року у справі № 462/9340/21, яким із ОСОБА_1 в користь АТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість у розмірі 133143 грн. 02 коп. за договором про надання кредиту № 500843769 від 12 січня 2021 року набрало законної сили, в апеляційному порядку вказане рішення не оскаржувалося, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про визнання недійсними положень оспорюваних пунктів вищевказаних кредитних договорів не підлягають задоволенню також у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновків, що у задоволені позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 81,89,141,263-265,274-279 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту 1 (б) кредитного договору № 501168663 від 30.07.2019 року, пункту 3 кредитного договору № 500843769 від 12.01.2021 року та захист прав споживачів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (02094, м. Київ, вул. Велика Вамльківська,100; ).

Суддя:

Оригінал рішення.