Справа № 461/4006/21 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/3205/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фецяк Василя Ярославовича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 серпня 2021 року в складі судді Зубачик Н.Б. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування вимог покликалась на те, що 21.11.2015 сторони зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на утриманні позивачки.

Починаючи з грудня 2020 року, відносини позивача і відповідача різко погіршились, шлюб існує де-юре, з відповідачем фактично вона не проживає, будь-якої фінансової допомоги від чоловіка на дитину не отримує. Позивачка ніде не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує допомогу в розмірі 860 грн., що недостатньо для забезпечення всіх потреб, як позивачки, так і дитини. Відповідач має постійне джерело доходів та має реальну змогу сплачувати аліменти у вказаному розмірі. Інших неповнолітніх дітей на утриманні відповідача немає, інвалідом він не є.

Просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму, визначеного законом для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки всіх доходів відповідача до досягнення дитиною трирічного віку.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 17.05.2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, починаючи з 17.05.2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 908 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині одномісячного стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду оскаржив відповідач, в особі адвоката Фецяка В.Я.

В апеляційній скарзі зазначив, що рішення є безпідставним, необґрунтованим, постановленим без повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, із грубим порушенням процесуальних та неправильним застосуванням матеріальних норм.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що позивачем не додано до позову жодних документів та матеріалів, які б свідчили, що саме позивач здійснює забезпечення дитини, який розмір цього забезпечення, та у якій формі це забезпечення здійснюється. Не надано доказів понесення витрат на дитину. Водночас ОСОБА_1 повністю матеріально забезпечує свого малолітнього сина у розмірі необхідному для максимального задоволення його потреб, забезпечуючи високий рівень життя та розвитку.

Позивачем не зазначено, не обґрунтовано та не надано, а судом не здобуто доказів, стану здоров`я дитини, особливих потреб дитини чи доказів будь-яких інших обставин, що підтверджували б витрати позивача на утримання дитини, які б не покривались добровільним матеріальним забезпеченням дитини відповідачем.

Вважає, що визначений судом розмір аліментів в 1/4 всіх видів заробітку (доходу) на утримання дитини в двічі перевищує встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідно віку. Враховуючи рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, забезпечення достатнього та гармонійного розвитку дитини зі сторони її батька, враховуючи потреби дитини, вважає, що правомірним буде визначення частки заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися на користь позивачки як аліменти на дитину у розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З приводу стягнення аліментів на утримання дружини, зазначає, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довела факту того, що вона потребує матеріальної допомоги у розмірі 1/4 від усіх видів доходів відповідача. Наголошує на тому, що жодним чином немає наміру ухилятись від утримання позивачки ОСОБА_2 до досягнення дитиною 3-х річного віку, однак стягнення аліментів у визначеному позивачкою та рішенням суду розмірі, враховуючи необхідність належного та повноцінного забезпечення малолітнього сина, ставить його в критично скрутне матеріальне становище та не дасть змоги забезпечити мінімальний життєвий рівень для себе, а тому вважає достатнім та можливим розміром аліментів на утримання позивачки у розмірі 1/6 від усіх видів доходів відповідача.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 серпня 2021 року та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/5 частки з усіх видів (заробітку) доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка належно обґрунтувала та довела у суді вимоги позовної заяви, а також враховуючи те, що відповідач не подав жодних доказів на спростування позовних вимог, зокрема не надав суду відомостей про своє матеріальне становище, наявність чи відсутність у нього інших дітей, дружини, батьків, наявність у нього грошових коштів та інші обставини, що мають істотне значення, а також те, що син проживає разом з позивачем, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання їх малолітнього сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір аліментів забезпечить належний життєвий рівень дитини.

Крім цього, суд задовольнив вимогу позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її утримання в розмірі 1/4 частки від усіх його доходів до досягнення трирічного віку, при цьому врахував, що малолітній син сторін проживає разом із матір`ю, позивачка не має змоги працювати, оскільки здійснює догляд за дитиною, відповідач є особою працездатного віку, при цьому він не надав належних та допустимих доказів щодо неможливості виконання своїх обов`язків щодо утримання дружини.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в означеній частині, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України).

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6) СК України.

Судом встановлено, що 21.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5).

У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6).

Згідно із довідкою ОСББ Сузір`я №9 від 14.05.2021, ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 з 02.05.2021 року проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

З копії довідки, виданої Франківським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ОСОБА_2 з 01.07.2019 перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення, останній призначено допомогу при народженні дитини (а.с.9).

Окрім того, з довідки, виданої Амбулаторією групової практики міста Золочів від 14.05.2021, ОСОБА_3 перебуває на грудному вигодовуванні (а.с.11).

Звертаючись з позовними вимогами позивачка ОСОБА_2 свої доводи зводить до того, що відповідач не надає жодної фінансової допомоги на утримання дитини, дитина повністю знаходиться на її утриманні, якого недостатньо, оскільки вона ніде не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набув чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.

Таким чином, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Пред`явлення позивачкою позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання, зокрема батьком, обов`язку утримувати дітей, що власне відповідачем не спростовано та підтверджується поданням апеляційної скарги.

У цьому контексті не заслуговують доводи відповідача про добровільне матеріальне забезпечення свого малолітнього сина у розмірі достатньому на його утримання, оскільки надання належного утримання своїй дитині, є обов`язком батька, при цьому пред`явлення позову про стягнення аліментів це реалізація права на захист у примусовому порядку.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги місцевий суд правильно виходив з того, що між сторонами виник спір з приводу утримання малолітньої дитини та дійшов правильного висновку про те, що позивачка потребує допомоги на її утримання, а відповідач зобов`язаний надавати таку допомогу.

Разом з тим, відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.

В силу приписів статті 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи наведене, колегія суддів виходить із безумовного права дитини на належне утримання, виховання, рівень життя та розвитку від своїх батьків, до досягнення повноліття.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції врахував обставини, які входять до предмета доказування (статті 182, 183 СК України), врахував інтереси дитини, встановив інші обставини, зокрема відсутність на утриманні відповідача інших осіб, встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також покладення обов`язку утримання дитини на обох батьків, а тому, на думку колегії суддів, зробив обґрунтований висновок про стягнення аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини заробітку(доходу) відповідача.

Таким чином, задовольнивши позовні вимоги та стягнувши аліменти в розмірі 1/4 усіх видів доходу на дитину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що саме такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме її інтересам, враховуючи вік та матеріальні потреби, а також можливості батьків, з огляду на рівність їхнього обов`язку щодо утримання дітей, при цьому відповідачем не доведено неможливість сплачувати аліменти у стягнутому судом розмірі.

В свою чергу, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку та визначаючи такий в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, суд першої інстанції виходив з прожиткового мінімуму та життєвих потреб позивачки, при цьому вважав, що такий розмір буде достатнім та співрозмірним з огляду на цілі зобов`язання по утриманню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої, другої, четвертої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно частини другої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

За змістом частини першої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; потреба в матеріальній допомозі, якщо доходи не забезпечують прожиткового мінімуму, встановленого законом; можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

Тобто, для виникнення права на утримання потрібна сукупність вказаних вище фактів, які має довести позивач (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Спірні відносини виникли через те, що сторони перестали спільно проживати, з огляду на що відповідач припинив дбати про матеріальне забезпечення сім`ї, малолітньої дитини та дружини, яка має право на утримання себе відповідачем до досягнення дитиною трирічного віку.

Як з`ясовано судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2015 року, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю. Як ствердив відповідач в апеляційній скарзі, його дохід на місяць становить 12500 грн.

Посилання в апеляційні скарзі на ті обставини, що відповідач буде перебувати у критично скрутному матеріальному становищі, не дасть змоги забезпечити мінімальний життєвий рівень для себе, після відрахувань зі сплати аліментів, не може спонукати до зменшення визначеного розміру аліментів на утримання дружини, адже вона на даний час не працює, здійснює догляд за дитиною, яка не досягла трирічного віку, знаходиться у вкрай гіршому матеріальному становищі, ніж відповідач.

Визначений розмір аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку відповідає обставинам справи та матеріальному становищу відповідача. Цей розмір є справедливим, виваженим і розумним та відповідає інтересам та потребам матері.

На переконання колегії суддів, за виниклих спірних правовідносин підлягають першочерговому забезпеченню потреби та інтереси саме дитини та її матері, а будь-які інші інтереси відповідача не повинні переважати над цим обов`язком.

Відтак доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки суду першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України належним чином вмотивовані, відповідають встановленим судом обставинам справи, які ґрунтуються на наявних у справі доказах, та наведеним нормам матеріального права, і доводами скарги не спростовані.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фецяка Василя Ярославовича - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк