Справа № 761/8450/17 Головуючий 1 інстанція- Писанець В.А.
Провадження № 22-ц/824/4588/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 серпня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації, Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 95 Шевченківського району м.Києва, Сектору освіти Долинської районної державної адміністрації, Івано-Франківського обласного центру зайнятості про відшкодування упущеної вигоди,-

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що вона працювала на посаді вчительки у школі № 95 Шевченківського району м.Києва, проте була змушена звільнитися через невиконання роботодавцем законодавства про працю. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2014 року стягнуто з Управління освіти Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації на її користь середній заробіток за час затримки при звільненні, вихідну допомогу та моральну шкоду, а також зобов`язано змінити формулювання причини звільнення на «звільнити внаслідок невиконання власником законодавства про працю згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України». Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку і вихідної допомоги скасовано і ухвалено нове, яким розмір стягнутого на її користь середнього заробітку і вихідної допомоги збільшено.

Вказувала, що після звільнення вона приїхала в Івано-Франківську область і зареєструвалась в Долинському Центрі зайнятості як безробітна та з 19 березня 2014 року їй було розпочато виплату допомоги по безробіттю, при цьому вона сама активно шукала роботу, але у період перебування на обліку працевлаштуватись не змогла. Однак, після припинення виплат по безробіттю вона зверталась з відповідними скаргами і 4 листопада 2016 року в Управлінні освіти молоді та спорту Долинської РДА їй пропонують роботу на яку вона спершу погодилась, оскільки не знала, що вона не підходить, так як у поданні Слободянської ЗОШ І-ІІІ ступенів у направленні на роботу не вказано, що потрібен вчитель-дефектолог, крім того, заробітна плата буде нижчою. Не зважаючи на це, їй відмовляють у Долинському центрі зайнятості у взятті на облік. Зазначає, що вона такі дії оскаржує в

- 2 -

Департамент освіти і науки Івано-Франківської ОДА та отримує відповіді на скарги і знову стає на облік в центр зайнятості як особа, яка шукає роботу. 20 січня 2017 року їй знову пропонують роботу яка є непідходящою для неї за рівнем заробітної плати.

Посилається, що, не зважаючи на докладені нею зусилля, вона з 05 березня 2014 року і на час розгляду справи є безробітною, однак за звичайних обставин вона б продовжувала працювати, оскільки вважає, що згідно КЗпП України строкова угода переукладена на один і більше разів вважається такою, що укладена на невизначений строк, а тому, на її думку наявна упущена вигода яка складається із ненарахованої заробітної плати у випадку, якби вона працювала за звичайних умов.

В уточненій заяві, що була прийнята судом до закриття підготовчого судового засідання, позивачка вказувала, зокрема, що вона є безробітньою, не отримує дохід, є об`єктивне зменшення її майнових благ, вона знаходиться у вимушеному прогулі який триває весь час протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого органу був позбавлений можливості працювати. Підставою для стягнення упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотриманням позивачем доходу, оскільки позивачка була змушена звільнитись і виїхати з м.Києва, оскільки для неї не було жодної вакансії, яка їй підходила, адже вона у 2014-2015 роках на індивідуальних рекомендаціях щодо сприяння працевлаштуванню Долинський районний центр зайнятості 21 раз зроблено запис, що немає вакансій без будь-якого обґрунтування чому їй відмовляють у працевлаштуванні, хоча фактично вакансії були наявні. У всіх випадках Управління освіти молоді та спорту неправомірно стверджує, що вона відмовлялась тричі від роботи яку їй пропонували в Слобододолинській школі, у Солуківській ЗОШ І-ІІІ ступенів та Мислівському НВК. Але у всіх цих трьох випадках робота була непідходящою для позивача з огляду на чинне законодавство. Крім того в персональну картку базу даних внесено код спеціальності, який не відповідає спеціальності позивача за дипломом, а тому комп`ютерна система автоматично шукає вакансії за внесеними параметрами пошуку, внесено завищений розмір заробітної плати, на яку вона могла претендувати при працевлаштуванні. При цьому, ніхто не працював з нею як з особою, яка має додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню згідно п.5 ч.1 ст.14 Закону України «Про зайнятість населення». Із наявних 38 вакансій на підходящу для позивача роботу - на 13 працевлаштовано осіб, які не мали додаткових гарантій щодо сприяння працевлаштуванню, які мала вона. До того ж вподальшому видали направлення на працевлаштування у ПП «Станіслав», видав направлення на неіснуючу вакансію у Долинський НВК № 2, не інформували позивача вчасно про вакансії, коли вони були актуальними, замість того, щоб надати послуги в повному обсязі, змушували її змінити професію (спеціальність) солідарно Долинський районний центр зайнятості, Долинська районна філія Івано-Фраківського центу зайнятості солідарно з Управлінням освіти, молоді та спорту Долинської РДА, надаючи послуги, які є саме надавати особам які ще не мають професій, не визначились за якою спеціалізацією хочуть працювати коли неможливо підібрати роботу за спеціальністю. А Долинський районний центр зайнятості не перерахував позивачу за всі роки як загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття у період, коли вона була зареєстрована як безробітна та вводив її в оману про початок та кінець виплат. Також посилається, на ту обставину, що вона не подала Долинському районному центру зайнятості вчасно довідку про середню заробітну плату для нарахування виплат по безробіттю, оскільки Управління освіти Шевченківської РДА у м. Києві видало її аж 25 червня 2014 року на основі акту № 879, що, на її думку свідчить про солідарні дії та бездіяльність Управління освіти Шевченківської РДА та Долинського районного центру зайнятості.

Незважаючи на вчинені нею дії щодо отримання роботи, вона вважає, що з 06 березня 2014 року є фактично одна неподільна упущена вигода і всі відповідачі відповідно до ст.1190 ЦК України несуть солідарну відповідальність, оскільки є фактично безперервний ланцюжок

- 3 -

подій, які не залежали від її дій, а саме: змусили звільнитися, змусили поїхати із м.Києва, не надали послуги в повному обсязі щоб позивач працевлаштувалась на підходящу згідно законодавства роботу, необґрунтовано відмовили у працевлаштуванні, позивач є безробітною та не отримує дохід. Зазначає, що має місце упущена вигода внаслідок неправомірних дій та бездіяльності відповідачів, направлених на те, що вона не отримала заробітну плату як дохід. А неправомірні дії та бездіяльність відповідачів є єдиною та достатньою причиною такого неотримання доходу позивачем, оскільки наявні всі складові цивільного правопорушення. Вказує, що вона вчиняла усі дії, направлені на своє працевлаштування. З часу звернення до суду із вказаним позовом, було ще 13 вакансій на роботу, які підходили їй, але вона не працевлаштувалась, продовжується її вимушений прогул і у неї, як вона вважає, надалі продовжується упущена вигода, і вона зазнає збитків, шкоди через порушення своїх цивільних прав. При цьому, при здійсненні своїх розрахунків упущеної вигоди, із кожної виплати як заробітної плати позивачем відраховано податок, ЄСВ, військовий збір, і цей дохід є реальним, а не теоретичним, із врахуванням строків, коли закінчувалась робота, час праці на роботі та розпочинався новий строк праці на наступній новій роботі є 5 закладів освіти, у яких позивач вказує, що вона мала працювати, якщо б не були порушені її цивільні права, що підтверджується, зокрема, наданими до суду у відповідних «Списках документів», «Додаткових списках документів», тощо.

У зв`язку з наведеним, посилаючись на остаточно проведені нею розрахунки упущеної вигоди з врахуванням, зокрема, і оплати праці, яку, як вважає позивачка, вона могла отримати у наведених у розрахунках-таблицях закладах освіти, також посилаючись, зокрема, на норми Конституції України, на вимоги ст.ст.22, 623, 1166, 1190 ЦК України та інші норми діючого законодавства України, просила стягнути солідарно із відповідачів на її користь упущену вигоду в загальному розмірі 934782,20 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду і ухвалити нове, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість, порушення її цивільних прав, свобод та інтересів.

Скарга мотивована наступним:

- має місце порушення норм процесуального права, яке згідно п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, оскільки питання про зміну найменування співвідповідача «Управління освіти молоді та спорту Долинської районної державної адміністрації» на «Сектор освіти Долинської районної державної адміністрації» розглянуто судом 22 жовтня 2021 року за її відсутності без належного повідомлення про судове засідання 22 жовтня 2021 року;

- судом першої інстанції змінено рішення,зокрема є зміна суддею резолютивної частини рішення, оскільки у скороченому тексті рішення є посилання лише на ст.259 ЦПК України, а у повному тексті уже є посилання на інші норми - «...керуючись ст.ст.19, 43, 46, 92 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.15, 16, 22, 1166, 1173 ЦК України, ст.ст. 3, 13, 43, 49, 55, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України...», тобто є зміна резолютивної частини судового рішення поза межами судового засідання (ч.4 ст.376 ЦПК), що у свою чергу свідчить про порушення суддею ч.8 ст.268 ЦПК;

- судове рішення 29 листопада 2021 року не було проголошене, оскільки не було проголошено у повному обсязі резолютивну частину, тобто воно не є ухваленим. Суддею не проголошено жодної статті жодного закону, які мають стосунок до предмета позову, тобто до упущеної вигоди, яку позивачка хочу стягнути/відшкодувати. Вважає, що доповнення резолютивної частини повного тексту рішення іншими нормами, які не були проголошені у скороченому тексті поза межами судового засідання є зміною судового рішення;

- 4 -

- суд позбавив позивачку у строк до винесення рішення по суті спору права на оскарження ухвали про поновлення строку надання суду заяв про зміну ціпи позову та документів, у визначеному законом випадку, оскільки як рішення, так і ухвала прийняті в один день 29 листопада 20221 року;

-суд позбавив позивачку у строк до винесення рішення по суті спору права «...довести обставини, які мають значення для справи...», на які вона посилалася «...як на підставу своїх вимог або заперечень...» (ч.3 ст.12 ЦПК); оскаржити судове рішення у визначених законом випадках (п.5 ч.1 ст.43 ЦПК);

- судом неправомірно закрив 19 жовтня 2020 року підготовче судове засідання, оскількипротягом всього часу проведення підготовчого засідання із 2019 року не вчинялися усі необхідні дії визначені ст.197 ЦПК в порядку, передбаченому ст.198 ЦПК, а саме: не вирішено питання про її звільнення від сплати судового збору (п.10, 17 та 19 ч.2 ст.197 ЦПК, п.13 ч.1 ст.353 ЦПК), не вирішено питання про склад учасників, не встановлено порядок з`ясування обставин та дослідження доказів;

- постановлення усудом хвали від 19 жовтня 2020 року свідчить про упереджене ставлення судді до позивачки, а неправомірне закриття підготовчого засідання потягло постановлення ухвали про повернення позивачці заяви про стягнення упущеної вигоди внаслідок порушення законодавства (ч.2 ст.22 ЦК України): уточнення підстав позову, зміна ціни позову, яку вона вислала 19 жовтня 2020 року;

- постановлення судом 29 листопада 2021 року протокольних ухвал щодо звільнення позивачки від сплати решти судового збору та відмова у залучення правонаступника сектору освіти Долинської райдержадміністрації замість постановлення ухвал в нарадчій кімнаті, є позбавленням її права оскаржити ухвалу у визначених законом випадках (п.5 ч.1 ст.43 ЦПК), це ж стосується зазначення в рішенні про відсутність підстав для постановлення окремих ухвал щодо відповідачів.

- судом не досліджено 29 листопада 2021 року безпосередньо під час судового засідання всі докази у справі, а жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили (ч.2 ст.89 ЦПК), але винесено рішення, яким завершено розгляд, тобто суддя поклала в основу ухваленого судового рішення докази, що не були предметом дослідження;

- недотримання принципу безпосередності дослідження доказів призвело до порушення інших принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності, права на сраведливий суд, результатом чого стало те, що суд не розібрався, що є предметом позову у даній справі, помилково зазначивши: «Заявляючи вимоги про стягнення інфляційних витрат, позивач просила стягнути на підставі статті 22 ЦК України»;

- суд не розібрався, не зрозумів на підставі наданих йому доказів, що вимушений прогул, упущена вигода розпочалися для мене із 06 березня 2021 року;

-суд в оскаржуваному рішенні не зазначив які докази він відхилив, а які прийняв;

- позивачкою заявлено 14 відводів судді Пономаренко Н. В. та два відводи секретарю судового засідання Малашевському О., жоден з яких задоволений не був, незважаючи на мотивованість відводів, бо процесуальні рішення судді мають відповідати процесуальним нормам та нормам етичної поведінки. В ухвалах інших суддів, які розглядали заявлені нею відводи абзаци, речення співпадають текстово, що свідчить про змову суддів Шевченківського районного суду м.Києва при постановленні ухвал;

- судом не застосовано п.6 ч.2 ст.265 ЦПК та не зазначено у рішенні реквізити учасників;

- суд надсилав повістки та інші документи відповідачам за невірними адресами, не з`ясовував чи належно повідомлені відповідачі про те чи інше судове засідання та приймав рішення, тобто встановлював, що співвідповідач належно повідомлений та проводив судові засідання;

- судом допущено порушення принципу рівності всіх учасників судового процесу,

- 5 -

зокрема не згадуються у рішенні відповідь позивачки на заперечення проти позовної заяви про відшкодування упущеної вигоди внаслідок порушення законодавства» від 18 січня 2018 року на трьох аркушах та її відповідь на відзив від 24 вересня 2018 року на 6 аркушах, а надані відповідачем управлінням освіти документи відрізняються між собою;

- судом не застосовано п.1 ч.3 cт.265 ЦПК, зокрема у рішенні викладено не «стислий виклад позиції позивача», тобто не в повному обсязі у стислому викладі, а на вибір, розсуд суду, а вибраними судом із позиції позивача обгрунтуваннями, поясненнями, підставами, фактами тощо, тобто судом подано не її позицію, а версію судді, у якій суддя неодноразово уводить в оману щодо фактів, обставин із цивільної справи;

- вказує про безпідставність, необґрунтованість та невмотивованість висновків суду, що «...доказів реальної можливості отримувати дохід позивачем також надано не було...», не встановила «...наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу...», згадуючи у рішенні тільки як докази, і то не в контексті доказів як реальної можливості отримувати дохід позивачем та обґрунтування можливості отримання доходу, окремі аркуші із трьох документів тому 1, а решта доказів, які як стверджу суд досліджено у судовому засіданні протягом 2 години 06 хвилин 33 секунди, та які підшито у 42 томах, що стосуються реальної можливості отримувати дохід позивачкою та обґрунтування можливості отримання доходу судом відхилені/чи не відхилені без мотивів їх відхилення/чи не відхилення;

- безпідставність, необгрунтованість, невмотивованість висновків суду, а саме, що «...надані позивачем документальні підтвердження заробітної плати в різних навчальних закладах та наявність в них посад не підтверджують реальне працевлаштування позивача та її працю за умови пропонування їй вказаних посад, а долучені позивачем накази про прийняття на роботу інших осіб не свідчать про неправомірність дій відповідачів, що і не являються предметом розгляду в межах даного цивільного позову», оскільки суд не розібрався, що позивачка надала не абстрактні документальні підтвердження заробітної плати в різних навчальних закладах, а документальні підтвердження заробітної плати яку б вона у цих закладах отримувала, якщо б не були порушені мої цивільні права та інтереси. Як і не розібрався, що нею надано не тільки накази про прийняття на роботу інших осіб, але й накази про прийняття на роботу інших осіб, в тому числі тих, в той час коли вона мала перевагу у працевлаштуванні, як особа, якій до пенсії за віком залишилося менше 10 років, Суд не розібрався, що, оскільки вона вимагає стягнути упущену вигоду внаслідок порушення моїх цивільних прав, то вона стягується, якщо доведено в суді порушення моїх цивільних прав та інтересів, то неправомірність дій відповідачів є предметом розгляду в межах даного цивільного позову;

- суддя безпідставно, невмотивовано, необгрунтовано звинувачує позивачку в тому, що вона повинна була вчинити дії, які я не вчинила, зокрема вказує, що«...під час розгляду розгляду справи № 343/844/18-ц не ставилось питання щодо поновлення на роботі у зв`язку із незаконним звільненням», не розібравшись, що її змусили звільнитися шляхом не виплати їй єдиного доходу, на який вона проживала в м.Києві;

- судом допущене неодноразове і неправильне тлумачення норм матеріального права, незастосування норм матеріального права для ухвалення рішення, зокрема ст.ст.13, 15, 16, 1166, 1173 ЦК, ст.3, 43, 49, 55, 76-81, 89, 95, 141, 229 та інші норми ЦПК. У рішенні відсутні посилання на норми законів, що регулюють правовідносини безробітного із центром зайнятості (крім згадки про ст.1 Закону України «Про зайнятість населення»);

- має місце вибіркове, недоречне, вирване з контексту застосування висновків ЄСПЛ, викривлення конвенційних норм, сутнісно неправильна інтерпретація висновків європейської судової інституції для оправдання необгрунтованості, невмотивованості рішення. ЄСПЛ зазначає, що законність означає вимогу дотримання відповідних положень національного законодавства і принципу верховенства права, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на

- 6 -

підтвердження позицій сторін, але він зобов`язаний виправдати свої дії, навівши у рішенні обґрунтування, щоб продемонструвати, що сторони були почуті, щоб мали можливість судове рішення сторони оскаржити; мають бути належним чином зазначені підстави прийняття судом рішення;

- суд зазначає, що предметом розгляду не є відповідальність за порушення трудових прав працівника, яка передбачена у ст.ст.235-236 КЗпП, але дані норми не передбачають стягнення (відшкодування) доходу за вимушений прогул, який є у позивачки. Вимушений прогул - є категорією трудового права, але це питання не врегульоване трудовим законодавством. Вона не отримала доходів, а саме заробітної плати, тобто зазнала збитків і продовжує зазнавати збитків внаслідок порушення її цивільного права - має місце упущена вигода. Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2261цс16 положення ст.235 КЗпПУ передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією нормою випадках, перелік яких є вичерпним. А що робити у випадку, коли випадок, який стався із конкретною особою не передбачений ст.235 КЗпП. Вважає, що з огляду на неврегульованість усіх спірних відносин відшкодування доходу (заробітної плати), який особа втратила (упустила вигоду, (упущеної вигоди), зазнала збитків, зазнала матеріальної шкоди) внаслідок неправомірних дій проти неї, мають застосовуватися положення ЦК України;

- незважаючи на наявність у матеріалах справи рішень в іншій справі № 343/844/14-ц, а саме рішення Долинського районного суду та Апеляційного суду Івано-Франківської області, які набрали законної сили і є обов`язковими для виконання, що стосуються фактів спільного порушення чинного законодавства тими самими двома відповідачами, до яких подано цей позов і хоча дані факти згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, суддя помилково стверджує про відсутність одного із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача відносно прав позивача;

- суддя, вказуючи у рішенні, що неправомірність дій відповідачів не є предметом розгляду в межах даного цивільного позову, не врахувала вказане нею законодавство, яке порушили відповідачі: ст.ст.19, 21, 23, 24, 28, 33, 40, 43, 48, 55, 56 Конституції України, ст.10, перший протокол та протоколи 2, 4, 7, 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.19, 23 Загальної декларації про права і свободи людини, ст.ст.8, 19 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч.2 ст.14, ст.313 ЦКУ, ст.ст.2, 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ч.ч.1 і 2 ст.3, ч.1 ст.5, ч.2 ст.15, ст.6, ст.9, ст.12, ч.1 ст.14, ст.ст.15, 19, 22, 24, 43, 44, 46, ЗУ «Про зайнятість населення», ст.2, 21, 51, 22, 492, 196 КЗпПУ, ст.7, ст.21, ч.ч.1 і 2 ст.22, ст.23, ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (чинний у 2014 - 2017 роках); ч.1 ст.23 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; ст.53 ЗУ «Про інформацію», ст.15 ЗУ «Про звернення громадян», ч.2 ст.6, ч.1 ст.9, ст.5, ч.1 ст.15, 16, 18 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», ст.ст.3, 5, 7, 13, 14 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу (редакція до 19 вересня 2018 року), наказ Мінсоцполітики від 06 червня 2013 року № 9 № 270.

Відповідач Івано-Франківський обласний центр зайнятості подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Решта відповідачів правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги з додатками 18 лютого 2022 року направленізгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційні

- 7 -

електронні адреси відповідачів, що стверджується повідомленнями про їх доставлення.

Позивачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення 05 липня 2022 року судової повістки. Напередодні розгляду, тобто 03 серпня 2022 року до апеляційного суду надійшля заява позивачки на 210 арк. з додатками про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки позивачки з таких міркувань.

По-перше, заява про відкладення розгляду справи не містить поважних причин неявки позивачки до апеляційного суду. Посилання у заяві на те, що позивачці не дозволяє совість вимагати з держави кошти під час війни, а також посилання на погіршення загального стану її здоров`я не є поважними причинами, в тому числі позивачкою не надано належних да допустимих доказів (лікарняний, довідка про перебування на стаціонарному лікуванні тощо), які б підтверджували неможливість її явки до суду. Фактично дана заява обсягом 210 аркушів стосується обгрунтування позивачкою своїх позиції по суті спору.

По-друге, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення більше п`яти років, що очевидно не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

І по-третє, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що позивачка подала апеляційну скаргу обсягом 37 аркушів, в якій грунтовно і змістовно виклала свою позицію щодо незаконності і необгрунтованості судового рішення та наявності підстав для його скасування. Окрім того, обгрунтування вимог та інша аргументація позивачки викладена у числених, поданих нею докуметах (заявах, клопотаннях, письмових поясненнях тощо), які містяться у справі і які мають значний обсяг.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність поважних причин неявки позивачки і наявність передбачених законом підстав для розгляду справи за її відсутності.

Відповідач Івано-Франківський обласний центр зайнятості подав заяву про розгляд справи у відсутність його представника.

Інші відповідачі належним чином повідомлені про час розгляду справи, що

- 8 -

стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судовими повістками і повідомленням про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що обставини, на які посилалася позивачка щодо наявності у неї права на отримання відшкодування упущеної вигоди у вигляді неотриманої заробітної плати, яку б вона могла отримувати, якщо була б працевлаштована, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України.

При цьому суд виходив з того, що позивачка виходила із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути їй завдані діями відповідачів, які вона вважає неправомірними. Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачкою надано не було, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. А надані позивачкою документальні підтвердження заробітної плати в різних навчальних закладах та наявність в них посад не підтверджують реальне працевлаштування позивачки та її працю за умови пропонування їй вказаних посад, а долучені позивачкою накази про прийняття на роботу інших осіб не свідчать про неправомірність дій відповідачів, що не є предметом розгляду в межах даного цивільного позову.

Також, суд керувався тим, що стягнення збитків вимагає наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідачів відносно прав позивачки, що, як наслідок, вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову із вказаних в ньому підстав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність позовних вимог, вважає їх правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Положеннями ст.43 Конституції України передбачено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Стаття 46 Конституції України вказує, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

- 9 -

Відповідно до положень ст.22 ЦПК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є мірою цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням збитків, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

При цьому у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані, а відтак пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, відповідно до ч.1 якої шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого саморядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173 та 1174 ЦК України відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі, відшкодовується, незалежно від вини цих органів чи їх посадових або службових осіб.

При цьому, з урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16, ст.ст.21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Згідно наведених норм (ст.ст.1173, 1174 ЦК) вина не входить до складу цивільного правопорушення і не підлягає доведенню.

Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах із середньою загальноосвітньою школою № 95 Шевченківського району м.Києва працюючи на посаді

- 10 -

вчителя початкових класів.

Наказом начальника Управління освіти Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 28 лютого 2014 року № 168-к і наказу директора середньої загальноосвітньої школи № 95 І-ІІІ ступенів Шевченківського району м. Києва від 03 березня 2014 року № 5-к ОСОБА_1 з 05 березня 2014 року звільнено з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України у зв`язку з переїздом на нове місце проживання.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2014 року у справі № 343/844/14-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 до Управління освіти Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації та середньої загальноосвітньої шкоди № 95 Шевченківського району м.Києва про виплату вихідної допомоги, середнього заробітку у зв`язку із порушенням термінів виплати при звільненні, зміну формулювання причини звільнення, стягнення моральної шкоди та зобов`язання змінити довідку про середню заробітну плату. Стягнуто з Управління освіти Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 4634,50 грн. середнього заробітку за весь час затримки виплати при звільненні з роботи, 13903,50 грн. вихідної допомоги, 1000 грн. моральної шкоди та в дохід держави 243,60 грн. судового збору. Зобов`язано Управління освіти Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації змінити формулювання причини звільнення з роботи ОСОБА_1 із «звільнити за власним бажанням у зв`язку з переїздом іншу місцевість» на «звільнити внаслідок невиконання власником законодавства про працю згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України». В решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2014 року рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2014 року в частині стягнення з Управління освіти Шевченківської РДА в м.Києві на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час виплати при звільненні з роботи в розмірі 4634,50 грн. та 13903,50 грн. вихідної допомоги скасовано і ухвалено нове, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні з роботи в розмірі 5995,88 грн. та 17442,56 грн. вихідної допомоги. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивачкою не заперечувалась та обставина, що на виконання вказаного рішення Управлінням освіти Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації належні позивачці виплати згідно рішення суду були виконані в повному обсязі.

Згідно запису в трудовій книжці позивачка відповідно до наказу від 04 вересня 2014 року № 1354-к звільнена з роботи вчителя початкових класів СЗШ № 95 внаслідок невиконання власником законодавства про працю згідно ч.3 ст.38 КЗпП України.

Згідно наступного запису в трудовій книжці вбачається, що ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю відповідно до п.п.12 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як безробітна особа в Долинській районній філії Івано-Франківського обласного центрі зайнятості.

Окрім того, судом встановлено, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідачів у відношенні прав позивачки.

Як і не надано доказів заподіяння їй збитків у розмірі доходів, які б могли бути реально нею отримані, і які не є абстрактними.

За таких обставин з огляду на недоведеність позовних вимог та їх безпідставність суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що має місце порушення судом норм процесуального права, яке згідно п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, оскільки питання про зміну найменування співвідповідача

- 11 -

«Управління освіти молоді та спорту Долинської районної державної адміністрації» на «Сектор освіти Долинської районної державної адміністрації» розглянуто судом 22 жовтня 2021 року за відсутності позивачки та без належного її повідомлення про судове засідання 22 жовтня 2021 року необгрунтовані.

Аналіз змісту п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України дає підстави для висновку, що встановлена даною нормою обов`язкова підстава скасування судового рішення стосується вирішення судом спору по суті або вирішення питання, наслідком якаого є постановлення ухвали по суті питання, наприклад щодо забезпечення позову або доказів, щодо призначення експертизи тощо, і не стосується процесуального рішення щодо зміни найменування учасника.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції змінено рішення, зокрема є зміна суддею резолютивної частини рішення, оскільки у скороченому тексті рішення є посилання лише на ст.259 ЦПК України, а у повному тексті уже є посилання на інші норми - «...керуючись ст.ст.19, 43, 46, 92 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.15, 16, 22, 1166, 1173 ЦК України, ст.ст. 3, 13, 43, 49, 55, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України...», тобто є зміна резолютивної частини судового рішення поза межами судового засідання (ч.4 ст.376 ЦПК), що у свою чергу свідчить про порушення суддею ч.8 ст.268 ЦПК, необгрунтовані.

Як резолютивна частина короткого рішення, так і резолютивна частина повного рішення ідентичні. При цьому посилання скаржниці на те, що у повному тексті ухвали міститься посилання на ст.ст.19, 43, 46, 92 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.15, 16, 22, 1166, 1173 ЦК України, ст.ст. 3, 13, 43, 49, 55, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, які відсутні в короткому тексті, де вказана лише ст.259 ЦПК, не є зміною судового рішення, як помилково вважає скаржниця. Саме ст.259 ЦПК України врегулювує питання проголошення вступної і резолютивної частини рішення, а тому посилання суду на адну норму вірні.

Це ж стосується тверджень скаржниці на порушення судом ч.8 ст.268 ЦПК України щодо заборони зміни судом свого рішення, які є безпідставними з викладених вище підстав, а саме - зміна рішення відсутня.

Доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення 29 листопада 2021 року не було проголошене, оскільки не було проголошено у повному обсязі резолютивну частину, тобто воно не є ухваленим, бо суддею не проголошено жодної статті жодного закону, які мають стосунок до предмета позову, тобто до упущеної вигоди, про стягнення якої подала позов позивачка, надумані та безпідставні.

З матеріалів справи, зокрема із протоколу судового засідання (т.42 а.с.133) та наявного у справі технічного запису вбачається, що після виходу з нарадчої кімнати судом у передбаченому законом порядку проголошено вступну і резолютивну частину рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд позбавив позивачку в строк до винесення рішення по суті спору права на оскарження ухвали про поновлення строку надання суду заяв про зміну ціни позову та документів, у визначеному законом випадку (п.5 ч.1 ст.43 ЦПК), оскільки як рішення, так і ухвала прийняті в один день 29 листопада 20221 року необгрунтовані.

Процесуальне законодавство не містить жодних заборон чи обмежень для ухвалення судового рішення по суті вимог у випадку відмови у поновленні позивачу строків для подачі документів щодо збільшення вимог, зміни підстав або предмета позову. При цьому посилання скаржниці на обмеження судом її права на оскарження недоречні, таке право належить їй в силу закону, чим вона і скористалася, подавши апеляційну скаргу на ухвалу.

Це ж стосується посилань у скарзі на те, що суд позбавив позивачку у строк до винесення рішення по суті спору права «...довести обставини, які мають значення для справи...», на які вона посилалася «...як на підставу своїх вимог або заперечень...» (ч.3 ст.12

- 12 -

ЦПК), які є безпідставними.

З огляду на те, що суд розглядав справу у межах заявлених позивачкою та неодноразово уточнених нею позивних вимог з урахуванням тривалого розгляду, який тривав більше чотирьох років, у позивачки було більш ніж достатньо часу (з урахуванням того, що закон встановлює тривалість розгляду справи протягом не більше як 90 днів) для доведення перед судом обставин справи, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відхиляючи дані доводи, апеляційний суж враховує, що усі подані позивачкою протягом більш як чотирьох років докази долучені до справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно закрив 19 жовтня 2020 року підготовче судове засідання, оскільки протягом всього часу проведення підготовчого засідання із 2019 року не вчинялися усі необхідні дії визначені ст.197 ЦПК в порядку, передбаченому ст.19 ЦПК, а саме: не вирішено питання про її звільнення від сплати судового збору (п.10, 17 та 19 ч.2 ст.197 ЦПК, п.13 ч.1 ст.353 ЦПК), не вирішено питання про склад учасників, не встановлено порядок з`ясування обставин та дослідження доказів, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

У відповідності до положень ч.2 ст.197 ЦПК України судом в підготовчому судовому засіданні було здійснено визначені у вказаній нормі дії, необхідні для забезпечення правильного та своєчасного розгляду справи по суті, в тому числі в резолютивній частині ухвали встановлено наступний порядок дослідження доказів: надання вступного слова учасникам справи, з`ясування обставин, на які учасники посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідження письмових доказів.

Також, судом вірно встановлено склад учасників справи, при цьому суд прийняв до уваги той склад відповідачів, який визначений самою позивакою у заявлених нею позовних вимогах. Таке повністю відповідає приписам процесуального закону, згідно якого відповідачем у справі є фізична або юридична особа (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на яку внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.71)).

Щодо невирішення судом у підготовчому засіданні клопотання позивачки про звільнення її від сплати решти судового збору, то таке не є порушенням, оскільки питання про розподіл витрат вирішується судом при постановленні с удового рішення (п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що постановлення судом ухвали від 19 жовтня 2020 року свідчить про упереджене ставлення судді до позивачки, а неправомірне закриття підготовчого засідання потягло постановлення ухвали про повернення позивачці заяви про стягнення упущеної вигоди внаслідок порушення законодавства (ч.2 ст.22 ЦК України): уточнення підстав позову, зміна ціни позову, яку вона вислала 19 жовтня 2020 року, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Дане питання щодо правомірності поверенння ухвалою суду позивачці відправленої нею 19 жовтня 2020 року поштою заяви було предметом перегляду Київським апеляційним судом, який своєю постановою від 23 березня 2021 року погодився із правильністю

- 13 -

повернення цієї заяви, вказавши, що будь-яких заяв, у тому числі про зміну підстав та предмету позову, збільшення або зменшення позовних вимог, ОСОБА_1 , перебуваючи особисто 19 жовтня 2020 року у суді, не подавала та жодним чином не заявляла про свій намір подати таку заяву, а тому, надсилаючи вказану заяву засобами поштового зв`язку у день призначеного засідання, а саме 19 жовтня 2020 року, позивачка завідомо розуміла про неможливість отримання такої заяви того ж дня судом, а отже об`єктивну неможливість її розгляду.

Верховний Суд в постанові від 17 червня 2021 року погодився з такимим висновками судів та зазначив, що судові рішення ухвален із дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи апеляційної скарги про те, що постановлення судом 29 листопада 2021 року протокольних ухвал щодо звільнення позивачки від сплати решти судового збору та відмова у залучення правонаступника сектору освіти Долинської райдержадміністрації замість постановлення ухвал в нарадчій кімнаті, є позбавленням її права оскаржити ухвалу у визначених законом випадках (п.5 ч.1 ст.43 ЦПК), це ж стосується зазначення в рішенні про відсутність підстав для постановлення окремих ухвал щодо відповідачів, необгрунтиовані.

Процесуальний закон (ст.353 ЦПК України) не передбачає окремого від судового рішення оскарження ухвали про відмову у залученні правонаступника і про відмову у постановленні окремої ухвали, а відтак заперечення проти цих ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення, що у свою спростовує твердження скаржниці про обмеження її прав на оскарження.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено 29 листопада 2021 року безпосередньо під час судового засідання всі докази у справі, а жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили (ч.2 ст.89 ЦПК), але винесено рішення, яким завершено розгляд, тобто суддя поклала в основу ухваленого судового рішення докази, що не були предметом дослідження надумані та безпідставні.

Посилаючись на вказані обставини скаржниця не вказує, які саме докази і коли подані нею не були досліджені судом.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідно до протоколу судового засідання у справі розпочалося о 10 год.13 хв і закінчене о 16 год. 02 хв. і усі докази, зокма усі томи справ були судом досліджені, про що зазначено у протоколі по кожному тому (т.42 а.с.131-133).

Доводи апеляційної скарги про недотримання принципу безпосередності дослідження доказів, що призвело до порушення інших принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності, права на сраведливий суд, результатом чого стало те, що суд не розібрався, що є предметом позову у даній справі, помилково зазначивши: «Заявляючи вимоги про стягнення інфляційних витрат, позивач просила стягнути на підставі статті 22 ЦК України» необгрунтовані. Таке може бути підставою для виправлення описки і не є передбаченою законом підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не розібрався, не зрозумів на підставі наданих йому доказів, що вимушений прогул, упущена вигода розпочалися для неї із 06 березня 2021 року, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову. Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що в позові відмовлено з підстав його недоведеності та необгрунтованості.

Доводи апеляційної скарги щодо заявлення судді 14 відводів та двох відводів секретарю судового засідання, жоден з яких задоволений не був, незважаючи на їх мотивованість, що свідчить про змову суддів Шевченківського районного суду м.Києва при постановленні ухвал безпідставні.

Відповідно до ч.1 ст.36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає

- 14 -

відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Водночас відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями суду, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Аналіз поданих позивачкою заяв про відводи та постановлених судом ухвал очевидно та поза всяким розумним сумнівом свідчить про необгрунтованість заявлених відводів та їх надуманість.

Посилання у скарзі на те, що судом не застосовано п.6 ч.2 ст.265 ЦПК та не зазначено у рішенні реквізити учасників безпідставні, оскільки у позові відмовлено, що виключає необхідність зазначення вказаних реквізитів, що є необхідним у випадку задоволення вимог і послідуючого виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд надсилав повістки та інші документи відповідачам за невірними адресами, не з`ясовував чи належно повідомлені відповідачі про те чи інше судове засідання та приймав рішення, тобто встановлював, що співвідповідач належно повідомлений та проводив судові засідання не грунтуються на матеріалах справи, в яких містяться відзиви на позов відповдіачів та їх заперечення. Отже, відповдіачі в повному обсязі реалізували надані їм процесуальним законом права.

Відхиляючи дані доводи апеляційний суд звертає увагу, що дані аргументи стосуються прав і обов`язків відповідачів. Якщо хтось із відповідачів вважає, що ухвалене по справі судове рішення порушує його права, то вправі оскаржити його у встановленому порядку. Позивачка не уповноважена на представництво їх інтересів.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом принципу рівності всіх учасників судового процесу, зокрема не згадуються у рішенні відповідь позивачки на заперечення проти позовної заяви про відшкодування упущеної вигоди внаслідок порушення законодавства від 18 січня 2018 року на трьох аркушах та її відповідь на відзив від 24 вересня 2018 року на 6 аркушах, а надані відповідачем управлінням освіти документи відрізняються між собою, необгрунтовані, оскільки відповідно до положень п.1 ч.3 ст.365 ЦПК України в описовій частині рішення зазначаються лише стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача, що судом дотримано.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування п.1 ч.3 cт.265 ЦПК, зокрема у рішенні викладено не «стислий виклад позиції позивача», тобто не в повному обсязі у стислому викладі, а на вибір, розсуд суду, а вибраними судом із позиції позивача обгрунтуваннями, поясненнями, підставами, фактами тощо, тобто судом подано не її позицію, а версію судді, у якій суддя неодноразово уводить в оману щодо фактів, обставин із цивільної справи необгрунтовані. Описова частина рішення містить стислий виклад позиції позивачки, який є чітким доступним та повністю відповідає її позиції.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність, необґрунтованість та невмотивованість висновків суду, що «...доказів реальної можливості оримувати дохід позивачем також надано не було...», не встановила «...наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу...» , згадуючи у рішенні тільки як докази, і то

- 15 -

не в контексті доказів як реальної можливості оримувати дохід позивачем та обґрунтування можливості отримання доходу, окремі аркуші із трьох документів тому 1, а решта доказів, які як стверджу суд досліджено у судовому засіданні протягом 2 години 06 хвилин 33 секунди, та які підшито у 42 томах, що стосуються реальної можливості отримувати дохід позивачкою та обґрунтування можливості отримання доходу судом відхилені/чи не відхилені без мотивів їх відхилення/чи не відхилення, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували обгрунтованість її вимог.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність, необгрунтованість, невмотивованість висновків суду, а саме, що «...надані позивачем документальні підтвердження заробітної плати в різних навчальних закладах та наявність в них посад не підтверджують реальне працевлаштування позивача та її працю за умови пропонування їй вказаних посад, а долучені позивачем накази про прийняття на роботу інших осіб не свідчать про неправомірність дій відповідачів, що і не являються предметом розгляду в межах даного цивільного позову», оскільки суд не розібрався, що позивачка надала не абстрактні документальні підтвердження заробітної плати в різних навчальних закладах, а документальні підтвердження заробітної плати яку б вона у цих закладах отримувала, якщо б не були порушені мої цивільні права та інтереси, як і не розібрався, що нею надано не тільки накази про прийняття на роботу інших осіб, але й накази про прийняття на роботу інших осіб, в тому числі тих, в той час коли вона мала перевагу у працевлаштуванні, як особа, якій до пенсії за віком залишилося менше 10 років, суд не розібрався, що, оскільки вона вимагає стягнути упущену вигоду внаслідок порушення її цивільних прав, то вона стягується, якщо доведено в суді порушення моїх цивільних прав та інтересів, то неправомірність дій відповідачів є предметом розгляду в межах даного цивільного позову не с простовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд прийшов до вірних висновків, що отримання іншими правцівниками заробітку, на посадах, на як, як вважає позивачка вона мала право працевлаштування, ніяким чином не свідчить і не є доказом наявності упущеної вигоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суддя безпідставно, невмотивовано, необгрунтовано звинувачує позивачку в тому, що вона повинна була вчинити дії, які я не вчинила, зокрема вказує, що «...під час розгляду розгляду справи № 343/844/18-ц не ставилось питання щодо поновлення на роботі у зв`язку із незаконним звільненням», не розібравшись, що її змусили звільнитися шляхом не виплати їй єдиного доходу, на який вона проживала в м.Києві надумані та безпідставні.

В даному випадку зміст рішення свідчить про те, що дана обставина врахована як підстава відмови у позові, а не як підстава для звинувачень позивачки, що є очевидним.

Доводи апеляційної скарги те, що судом допущене неодноразове і неправильне тлумачення норм матеріального права, незастосування норм матеріального права для ухвалення рішення, зокрема ст.ст.13, 15, 16, 1166, 1173 ЦК, ст.3, 43, 49, 55, 76-81, 89, 95, 141, 229 та інші норми ЦПК, а у рішенні відсутні посилання на норми законів, що регулюють правовідносини безробітного із центром зайнятості (крім згадки про ст.1 Закону України «Про зайнятість населення») необгрунтовані.

Аналіз змісту апеляційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судом першої інстанції норм права є очевидним, а наведені доводи апеляційної скарги необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо вибіркового та недоречного застосування судом висновків ЄСПЛ, викривлення конвенційних норм, сутнісно неправильна інтерпретація

- 16 -

висновків європейської судової інституції для оправдання необгрунтованості, невмотивованості рішення. ЄСПЛ зазначає, що законність означає вимогу дотримання відповідних положень національного законодавства і принципу верховенства права, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але він зобов`язаний виправдати свої дії, навівши у рішенні обґрунтування, щоб продемонструвати, що сторони були почуті, щоб мали можливість судове рішення сторони оскаржити; мають бути належним чином зазначені підстави прийняття судом рішення необгрунтовані.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позову відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки при його ухваленні, суд навів чіткі висновки щодо підстав відмови у задоволенні вимог та дав належну і достатню оцінку доводам позивачки з урахуванням змісту її позовних вимог. Такі висновки є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що позивачка не отримала доходів, а саме заробітної плати, тобто зазнала збитків і продовжує зазнавати збитків внаслідок порушення її цивільного права - має місце упущена вигода, а з огляду на неврегульованість усіх спірних відносин відшкодування доходу (заробітної плати), який особа втратила (упустила вигоду, (упущеної вигоди), зазнала збитків, зазнала матеріальної шкоди) внаслідок неправомірних дій проти неї, мають застосовуватися положення ЦК Україн, необгрунтовані.

Судом при вирішенні спору вірно застосовано норми матеріального права з урахуванням змісту заявлених позовних вимог та відповідних їм правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що незважаючи на наявність у матеріалах справи рішень в іншій справі № 343/844/14-ц, а саме рішення Долинського районного суду та Апеляційного суду Івано-Франківської області, які набрали законної сили і є обов`язковими для виконання, що стосуються фактів спільного порушення чинного законодавства тими самими двома відповідачами, до яких подано цей позов і хоча дані факти згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, суддя помилково стверджує про відсутність одного із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача відносно прав позивача безпідставні.

Висновки суду щодо недоведеності елементу складу цивільного правопорушення - факту незаконності рішення, дії чи бездіяльності відповідачів підставні та вірні. Відхиляючи дані доводи, колегія суддів звертає увау на помилковість посилань позивачки на положення ч.4 ст.82 ЦПК України, оскільки в іншій справі № 343/844/14-ц мають місце інший предмет спору та вимоги.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності посилань суду на те, що неправомірність дій відповідачів не є предметом розгляду в межах даного цивільного позову, та неврахування судом порушення відповідачами цілого ряду положень законодавства, яке наведене позивачкою, необгрунтовані.

Позивачка не заявляла вимог про визнання дій відповідачів неправомірними чи незаконними, незважаючи на те, що такий спосіб захисту прав є належним і прямо передбачений п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, яка вказує, що способом захисту прав особи є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядуавння чи їх посадових і службових осіб.

Саме при застосуванні такого способу захисту з`ясовується і перевіряються доводи щодо незаконності рішень чи дій, у тому числі з`ясовуються чи вчинені вони правомірнго чи у межах компетенції та чи у відповідності із законом.

В даній справі позиція позивачки полягає в тому, що вона сверджує про

- 17 -

неправолмірність дій і вважає, що це є доведеним на підстав власносго переконання.

Таке свідчить про хибне розуміння позивачкою приниципу змагальності, якийполягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

У даній справі позивачка просить стягнути завдані збитки внаслідок неправомірних дій відповідачів. Позивачка замість того, щоб надати належні, допустимі та достатні докази неправомірних дій відповідачів, побудувала свою правову позицію таким чином: оскільки відповідачі не спростували викладені у позові обставини, то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить неправомірність їх дій і наявність підстав для відшкодування збитків.

З такою логікою погодитися неможливо, оскільки згідно з принципом змагальності саме позивач має довести усі обставини, на які він посилається, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

- 18 -

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: