Справа № 307/431/21
Провадження № 2/307/126/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2022 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області

у складі головуючої - судді Сас Л.Р.,

секретар судового засідання Пальонна М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

та представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Рішка П.М.,

встановив:

ОСОБА_1 9 лютого 2021 року пред`явила до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона, ОСОБА_4 , є власником майна, що складається з будівлі магазину загальною площею 210,20 кв. м. та надвірними спорудами, що належать до неї по АДРЕСА_1 .

Вказане майно розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :04:003:0009, площею 0,0227 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою.

Вказане майно належить їй на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Крец М.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 4191, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 7 липня 2020 року.

Дане майно придбане нею за 481 412,54 грн., згідно протоколу № 9171115 про проведення електронних торгів, виданого Державним підприємством «СЕТАМ», що раніше належали ОСОБА_3 .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 12.03.2019 у справі № 307/2028/17 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Тячівського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, ОСОБА_2 , Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ТОВ «ОТП «Факторинг Україна», ОСОБА_1 про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу про проведення електронних торгів.

Згідно постанови Закарпатського апеляційного суду від 11 червня 2020 року рішення першої інстанції залишено без змін.

Однак, відповідачі відмовляються звільнити приміщення добровільно більше семи місяців.

Вона, позивачка, фактично позбавлено можливості користуватися, володіти та розпоряджатися своїм майном, оскільки відповідачі продовжують займати належні їй на праві власності приміщення будівлі магазину, надвірні споруди та земельну ділянку, зокрема, використовують вказані об`єкти для провадження господарської (підприємницької) діяльності з реалізації продуктів харчування та побутових товарів. Відповідачі відмовляються добровільно звільнити приміщення та чинять їй перешкоди у володінні та користуванні належним їй на праві приватної власності майном.

3 листопада 2020 року позивачка зверталася до Дубівського ВП Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області з усною заявою про вчинення ОСОБА_2 щодо позивачки кримінального правопорушення.

4 листопада 2020 року з тих самих підстав позивачка зверталася безпосередньо до начальника Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області з письмовою заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Наявність відповідачів у приміщенні будівлі магазину та надвірних спорудах створює позивачці ряд незручностей, зокрема, перешкоджає належному обслуговуванню та користуванню майном, а неможливість доступу до житлового приміщення позивачки порушує її право на володіння та користування даним майном.

Крім цього, протиправні дії відповідачів завдають суттєвої майнової шкоди позивачці, оскільки, внаслідок тривалого недобросовісного користування вона позбавлена права розпоряджатися майном, отримуючи прибуток від оренди чи його продажу.

Відтак, право власності позивачки потребує захисту шляхом усунення перешкод в користуванні нерухомим майном.

Згідно ухвали судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та підготовче засідання призначено на 27 квітня 2021 року, яке неодноразово відкладалося у зв`язку із неявкою сторін, їх представників та поданням відповідних клопотань.

Відповідно до ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду на 04 жовтня 2021 року.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Рішко П.М. у встановлений строк подав відзив на позовну заяву в якому посилався на те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки право власності на будівлю магазину, надвірні споруди та земельну ділянку набуто позивачкою 7 липня 2020 року на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 за результатами електронних торгів із реалізації майна, належного відповідачу ОСОБА_3 , а саме предмету іпотеки, які відбулися 31 липня 2017 року.

У період належності майна відповідачу ОСОБА_3 відповідачка ОСОБА_2 постійно здійснювала господарську діяльність у приміщенні вказаного магазину, відповідно до рішення виконавчого комітету Краснянської сільської ради від 19 січня 2007 року фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 було надано дозвіл на розміщення об`єкту торгівлі - торгової точки по АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа-підприємець 10 лютого 2007 року та згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності ФОП ОСОБА_2 є роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами та роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах.

Відповідно до договору позички нежитлового приміщення № 1 від 21 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 передав, а відповідачка ОСОБА_2 прийняла у строкове безоплатне користування нежитлову будівлю магазину загальною площею 210, 2 кв. м, по АДРЕСА_1 для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної із розміщенням об`єкту торгівлі, строком до 20 липня 2022 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 828 ЦК України договір позички будівлі, іншої капітальної споруди укладається у формі, яка визначена відповідно до ст. 793 цього Кодексу.

Нормами ч. 1 та 2 ст. 793 ЦК України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди укладається в письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з вказаних приписів цивільного законодавства, договір позички нежитлового приміщення № 1 від 21 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 у відповідності до вимог закону, за формою та змістом відповідають закону.

Частиною 1 статті 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Згідно ч. 1 ст. 832 ЦК України позичкодавець має право на відчуження речі, яка передана ним у користування. До набувача речі переходять права та обов`язки позичкодавця.

У відповідності до ч. 1 ст. 781 ЦК України договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи-наймача, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір найму припиняється у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем.

Згідно ч. 1 ст. 835 ЦК України договір позички припиняється у разі смерті фізичної особи або ліквідації юридичної особи, якій річ було передано в користування, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, у зв`язку із переходом права власності на будівлю магазину та надвірних споруд від відповідача ОСОБА_3 до позивачки ОСОБА_1 договір позички нежитлового приміщення, укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 не припинив свою чинність відповідно до вимог ст. ст. 781 та 835 ЦК України, а відповідно до ч. 1 ст. 770 та ч. 1 ст. 832 ЦК України до позивачки ОСОБА_1 перейшли права і обов`язки позичкодавця за договором.

Також, в силу вимог ч. 1 ст. 796 ЦК України одночасно з правом найму будівлі наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі необхідному для досягнення мети найму.

Виходчи з цього, отримавши право користування будівлею магазину на підставі договору позички, відповідачка ОСОБА_2 отримала також і право користування прилеглою до магазину земельною ділянкою.

Відтак, факт набуття позивачкою ОСОБА_1 права власності на зазначені об`єкти нерухомого майна не створює правових підстав для виникнення у відповідачки ОСОБА_2 обов`язку звільнити приміщення магазину та прилеглої земельної ділянки тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку із їх безпідставністю.

Представник позивачки подав відповідь на відзив у якому посилався на те, що будівля вказаного магазину належить позивачці, згідно свідоцтва, виданого приватним нотаріусом, дане майно придбане нею згідно протоколу про проведення електронних торгів, що відбулися 31 липня 2017 року.

Посилаючись на договір позички, який укладений між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_3 , котрий у свою чергу є відповідачем, відповідачка ОСОБА_2 замовчує той факт, що станом на 21 серпня 2019 року, тобто, дату, яка зазначена у договорі позички, зазначені об`єкти нерухомості перебували під арештом, який було накладено ще 17 березня 2016 року під час проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 50506196, яке розпочате на підставі виконавчого листа від 10 червня 2015 року.

Наявність арешту на зазначене у договір позички майно, як і на все інше майно, обмежувало ОСОБА_3 , у тому числі у передачі користування нерухомим майном іншій особі, у даному випадку своїй матері - відповідачці ОСОБА_2 .

Відтак, договір позички, на який посилається відповідачка, як на правомірність користування нерухомим майном та її законність перебування у вказаному приміщенні та на території земельної ділянки, в силу ст. 203 ЦК України, за своїм змістом, є нікчемним.

Під час розгляду справи по суті позивачка ОСОБА_1 у підтримання позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про судове засідання, що вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзиву не подав, у зв`язку з чим суд на підставі п. 1) ч. 3 ст. 223 ЦПК України постановив ухвалу про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Рішко П.Ю. заперечував щодо задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із його безпідставністю.

Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Рішка П.М., з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову, керуючись таким.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За правилами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Із рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2019 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 11 червня 2020 року видно, що у задоволенні позову ОСОБА_3 до Тячівського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, ОСОБА_2 , Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ТОВ «ОТП «Факторинг Україна», ОСОБА_1 про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу про проведення електронних торгів відмовлено та рішення першої інстанції залишено без змін ( а. с. 13-17, 18-23).

Згідно постанови Верховного суду від 23 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Рішко П.М.. залишено без задоволення, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 червня 2020 року залишено без змін ( а. с. 164-170).

Із свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Крец М.Ю. 7 липня 2020 року видно, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається із будівлі магазину, загальною площею 210,20 кв. м та надвірні споруди до неї та земельної ділянки, площею 0,0227 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :04:003:0009, що знаходяться по АДРЕСА_1 , вартість майна згідно протоколу № 9171115 проведення електронних торгів, виданого Державним підприємством «СЕТАМ», становить 481 412,54 грн., яке придбане ОСОБА_1 за 481 412,54 грн., що раніше належали на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно № 03, виданого виконкомом Краснянської сільської ради від 19 березня 2008 року, та земельна ділянка на праві приватної власності на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД № 543660, виданого Краснянською сільською радою Тячівського району Закарпатської області, 18 лютого 2008 року на підставі рішення 9 сесії 5 скликання Краснянської сільської ради від 23 грудня 2007 року № 178 ( а. с. 8).

Із Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності видно, що 7 липня 2020 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Крец М.Ю. на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 4191, виданого 7 липня 2020 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу, за ОСОБА_1 зареєстровано на праві приватної власності будівлю магазину загальною площею 210, 2 кв. м. по АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Із заяви про кримінальне правопорушення від 3 листопада 2020 року видно, що позивачка ОСОБА_1 зверталася до Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській області із заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України та згідно ухвали слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2020 року зобов`язано уповноважених осіб органу досудового розслідування Дубівського відділення поліції Тячівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявами ОСОБА_1 від 3 та 4 листопада 2020 року ( а.с. 25-26).

Із витягу з ЄРДР видно, що 3 січня 2021 року внесено відомості на підставі вказаної ухвали слідчого судді ( а. с. 27).

Із добровільної згоди, протоколу огляду місця події від 6 березня 2021 року та письмових пояснень ОСОБА_3 видно, що ОСОБА_3 надав пояснення про те, що торги були проведені незаконно, він подав скаргу до касаційного цивільного суду та отримав ухвалу, а той факт, що він не звільняє приміщення заперечує, оскільки немає повного виконання ухвали касаційного суду ( а. с. 67-68).

Тобто, із наведеного видно, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні ОСОБА_1 майном, яке належить їй на праві власності.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд виходить із такого.

Право власності має фундаментальний характер, захищається нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, зокрема у ст. 41 Конституції України.

Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 152 ЗК України та статті 391 ЦК України власник земельної ділянки має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27 жовтня 1993 р., заява N 14448/88, пункт 33, та "Ankerl v. Switzerland" від 23 жовтня 1996 р., заява N 17748/91 пункт 38).

Ураховуючи наведене, право позивачки ОСОБА_1 на безперешкодне користування своїм майном, оскільки вона є законним власником вказаного майна, підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити займане ними приміщення магазину.

Що стосується посилання представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Рішка П.М. на укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 21 серпня 2019 року договір позички нежитлового приміщення, то слід зазначити наступне.

Так, із договору позички нежитлового приміщення № 1 видно, що 21 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 укладено вказаний договір, згідно п.1.2 розділу І якого предметом позички є нежитлова будівля магазину, загальною площею 210, 2 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1 , предмет позички передається у користування наймачу для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної з розміщенням об`єкта торгівлі і вказаний договір укладено на строк до 20 липня 2022 року ( а. с. 98-101).

Із акта приймання передачі предмета позички від 21 серпня 2019 року видно, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склали акт про те, що на виконання Договору позички нежитлового приміщення № 1 від 21 серпня 2019 року ОСОБА_3 передав, а ФОП ОСОБА_2 прийняла у користування предмет позички за договором, а саме нежитлову будівлю магазину, загальною площею 210.2 кв. м. ( а. с. 102).

Однак, із виконавчого листа, постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 березня 2016 року видно, що старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 307/4695/14-ц, виданого Тячівським районним судом Закарпатської області 10 червня 2015 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 53 682 долари США 62 центи, що за курсом НБУ становить 1 160 406, 68 грн. заборгованості за кредитом та 10 000,00 грн. пені, всього на загальну суму 1 170 406,68 грн. заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2008 року, та стягнення із ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 3654 грн., сплаченого судового збору ( а. с. 120-121).

Також, 17 березня 2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 в межах суми звернення стягнення 1 300 000,00 грн., що вбачається із постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а. с. 125).

Із рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2019 року видно, що скасовано заходи забезпечення позову, встановлені на підставі ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2017 року щодо накладення арешту на предмет іпотеки - нежитлову будівлю магазину, площею 210,2 кв.м, та земельну ділянку площею 0,0227 га (кадастровий номер :04:003:0009), розташованих за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 13-17).

Так, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

У п. 40 постанови від 23 жовтня 2019 року у справі 922/3537/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно в разі задоволення позову.

Іпотека або арешт нерухомого майна, що накладається виконавцем у межах виконавчого провадження, мають ту ж саму мету.

Тому іпотека або арешт, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше.

У цьому разі заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, не є перешкодою для реалізації майна, а покупець такого майна набуває право власності на нього вільним від зазначених обтяжень. Якщо ж майно не буде реалізоване, а іпотека буде припинена або буде знятий арешт, накладений виконавцем (зокрема, у випадку повного виконання боржником свого обов`язку), то заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, і надалі виконуватимуть функцію забезпечення позову.

Із постанови про зняття арешту з майна видно, що 7 липня 2020 року головним державним виконавцем Тячівського РВ ДВС Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) під час примусового виконання виконавчого листа про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, встановлено, що відповідно до протоколу про проведені торги від 31 липня 2017 року № 291715 ДП «СЕТАМ» описане та арештоване майно іпотеки продано, а саме: нежитлова будівля магазину загальною площею 210,0 кв. м та земельна ділянка площею 0,00227 га, кадастровий номер :04:003:0009, по АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим знято арешт із вказаної нежитлової будівлі магазину та земельної ділянки ( а. с. 136-137).

Тобто, із наведеного вбачається, що у той час як під час здійснення виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та під час дії ухвали суду про забезпечення позову, ОСОБА_3 укладено договір позички із ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що боржник, проти якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрите виконавче провадження, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Крім цього, на момент проведення прилюдних торгів договір позички не був укладений, ОСОБА_1 взявши участь у прилюдних торгах та ставши переможцем під час їх проведення, була добросовісним набувачем вказаного майна, а договір позички у свою чергу був укладений вже після проведення електронних торгів, пред`явлення позову ОСОБА_3 про визнання вказаних торгів недійсними, а також ухваленням 12 березня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області рішення по суті пред`явленого ОСОБА_3 позову.

У той час, ОСОБА_3 було відомо як про постанову державного виконавця про накладення арешту на майно та заборону його відчуження так і ухвалу суду, якою забезпечено його позов про визнання прилюдних торгів недійсними, відтак у ОСОБА_3 на момент укладення договору позички були відсутні правові підстави вільно розпоряджатися вказаним нерухомим майном та укладати договори, а укладення такого договору свідчить про умисне створення вподальшому перешкод власнику цього майна у його користуванні.

Відтак, відсутні підстави стверджувати те, що до ОСОБА_1 , як до нового власника майна, перейшли права та обов`язки наймодавця.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов ОСОБА_1 задоволено повністю, то із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 908,00 грн. у рівних частках.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним їй майном, шляхом звільнення будівлі магазину, загальною площею 210,20 кв.м. з належними господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою, загальною площею 0,0227, кадастровий номер :04:003:0009, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

Представник позивачки: ОСОБА_5 , АДРЕСА_3 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає по АДРЕСА_4 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_1 ;

Представник відповідачки: ОСОБА_6 , АДРЕСА_5 ;

Відповідач: Носа ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 .

Текст повного рішення буде складено 21 березня 2022 року.

Суддя Л.Р.Сас