Справа № 466/4333/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/4615/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ТзОВ «Бацевич» - Бацевич Л.Д.,

представника ТзОВ «Бурса-Львів» - Бурси М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий лицар» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Старий Лицар» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бацевич», Товариство з обмеженою відповідальністю «Бурса-Львів», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фіца», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними договору про спільну діяльність, третейської угоди, рішення третейського суду, скасування права власності на нежитлову будівлю.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 12 грудня 2001 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий Лицар» укладено договір про спільну діяльність. 30 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий Лицар» нібито укладена третейська угода про передачу на розгляд та остаточне вирішення до Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» вирішення спору про визнання права власності на здійснене будівництво нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаної угоди Постійно діючим третейським судом при Юридичній корпорації «Принцип» ухвалено рішення від 16 грудня 2008 року у справі № ПВ-128-06/08, яким визнано право власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182.1. кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стверджує, що рішення третейського суду є незаконним та таким, що порушує його права та інтереси, оскільки спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, однак Товариство з обмеженою відповідальністю «Старий Лицар» не укладали жодних угод та не приймали жодних рішень щодо розгляду спорів стосовно нерухомого майна Постійно діючим третейським судом при Юридичній корпорації «Принцип».

Зазначає, що при формуванні складу третейського суду порушено права сторін щодо вибору та призначення складу суду, а формування складу суду головною третейського суду не визначено Регламентом Постійно діючого третейського суду.

Звертає увагу, що третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки, відтак Постійно діючим третейським судом при Юридичній корпорації «Принцип» прийнято рішення у справі, яка йому не підвідомча, що є підставою для його скасування.

Вказує, що зміна правового режиму майна підприємства здійснюється виключно за рішенням власників майна у спосіб передбачений законодавством, а у випадку підписання договору про спільну діяльність між ним та відповідачем згода власників на розпорядження майном підприємства не надавалася, в тому числі і на користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 .

Вважає, що угода про спільну діяльність від 12 грудня 2001 року є недійсною, оскільки укладена представником юридичної особи без відповідних на те повноважень та не перебувала на обліку договорів про спільну діяльність в Державній податковій службі.

Наголошує, що право користування чужою земельною ділянкою для забудови надається виключно на підставі договору суперфіцію чи договору найму (оренди) земельної ділянки, а не на підставі поданої заяви особи, яка не має жодного відношення до Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий Лицар».

Крім того, відповідач не має жодного документа на придбання будівельних матеріалів для будівництва приміщень, та не вклав жодних коштів у будівництво будівель, оскільки будівельні роботи проведені в період з 2001 по 2003 роки при будівництві міні-ринку Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий Лицар», відтак договір про спільну діяльність є фіктивним правочином.

З наведених підстав просить:

-визнати недійним договір про спільну діяльність від 12 грудня 2001 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий Лицар»;

-визнати недійсною третейську угоду від 30 жовтня 2008 року, укладену між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий Лицар»;

-визнати недійсним рішення Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 16 грудня 2008 року у справі № ПВ-128-06/08 про визнання права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182.1. кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .;

-скасувати право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182.1. кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2021 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий лицар» відмовлено.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Старий лицар»,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що всупереч вимогам Закону України «Про третейські суди» Постійно діючим третейським судом при Юридичній корпорації «Принцип» розглянуто спір в складі одного судді, а не трьох, а при формуванні персонального складу суду для розгляду сказаної справи сторонам не надано можливості визначити склад третейського суду для розгляду спору, чим порушено їхні права.

Зазначає, що питання про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно не підвідомче третейським судам. Крім того, третейським судом не залучено до розгляду справи Львівську міську раду, як органу місцевого самоврядування, який є власником земельної ділянки.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки ним не отримано третейської угоди від 30 серпня 2008 року та рішення Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 16 грудня 2008 року у справі № ПВ-128-06/08, що, на його думку, є поважною причиною для їх поновлення.

Вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що заява про скасування рішення третейського суду подається до апеляційного суду за місцем розгляду справи третейським судом відповідно до останніх змін Цивільного процесуального кодексу України. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ТзОВ «Бацевич» - Бацевич Л.Д., представника ТзОВ «Бурса- Львів» Бурси М.М. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, і окрім цього, відповідач подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, а представниками позивачів не надано суду доказів поважності причин пропуску такого, а тому суд дійшов висновку, що позовна давність сплила, а відтак в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору про спільну діяльність від 12.12.2001, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий лицар», третейської угоди від 30.10.2008, укладеної між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий лицар», рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008 про визнання права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 «а`та його скасування слід відмовити. І оскільки позовні вимоги про скасування права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є похідними від решти позовних вимог, а тому такі задоволенню також не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Позовну вимогу про визнання недійсним оспорюваного договору про спільну діяльність від 12.12.2001 року позивач обґрунтовує тим, що договір від імені ТзОВ «Старий лицар» підписано неуповноваженою на це особою ОСОБА_4 , яка на момент підписання оспорюваного договору не була директором ТзОВ «Старий лицар», була призначена директором ТзОВ «Старий лицар» зборами засновників (протокол №4 від 04.02.2002 року), і цим же протоколом з посади директора була звільнена ОСОБА_5 .

Як встановлено судом першої інстанції, 12.12.2001 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий лицар» підписано договір про спільну діяльність (т.1 а.с. 17-18), який від імені ТзОВ «Старий лицар» підписано ОСОБА_4 .

Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, чинний на момент укладення оспорюваного позивачем договору про спільну діяльність від 12.12.2001 року, а саме, статті 48-61, передбачають підстави для визнання угод недійсними, та наслідки недійсності угод.

Відповідно до ст. 63 ЦК Української РСР 1963 року, чинної на час підписання договору, угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

З долученого до матеріалів справи копії наказу голови зборів засновників ТзОВ «Старий лицар» №5-к від 05.02.2002 року ОСОБА_6 , ОСОБА_4 прийнято на посаду директора ТзОВ «Старий лицар» з 05 лютого 2002 року з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Підстава: заява ОСОБА_4 , протокол зборів засновників №4 від 04.02.2002 року.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_4 , в ній міститься запис про прийняття її на посаду директора ТзОВ «Старий лицар», дата прийняття на роботу 05.02.2002, на підставі наказу №05-к від 04.02.2002 року.

За вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказі на підтвердження викладених у позовній заяві доводів щодо відсутності у ОСОБА_4 повноважень на підписання договору про спільну діяльність.

А відтак, з огляду на те, що на момент підписання договору про спільну діяльність від 12.12.2001 року, який від імені ТзОВ «Старий лицар» підписано директором, якою у договорі зазначено ОСОБА_4 , яка, на момент підписання оспорюваного договору не була директором ТзОВ «Старий лицар», а відтак не могла підписувати від його імені договір про спільну діяльність, то колегія суддів приходить до висновку про підставність цієї позовної вимоги ТзОВ «Старий лицар».

Разом з тим, відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту прав за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статті 75, 76 ЦК Української РСР 1963 року передбачають, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторони. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За положеннями чинного ЦК України, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обгрунтовуючи пропуск позовної давності, позивач покликається на поважність пропуску ним строку звернення до суду, оскільки позивачу не було відомо про укладення договору про спільну діяльність, позивач не отримував ні третейської угоди, укладеної 30.10.2008, яка позивачем ніколи не укладалася, ні Рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі № ПВ-128-06/08 від 16.12.2008.

Такі доводи ТзОВ «Старий лицар» спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що про договір про спільну діяльність від 12.12.2001 року позивачу було відомо ще у 2009 році, що підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.05.2012 року, з якої вбачається, що ТзОВ «Старий лицар» зверталося до суду з позовом, в тому числі з позовними вимогами про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 12.12.2001 року, однак за заявою ТзОВ «Старий лицар» позов залишено без розгляду, що підтверджується копією ухвали від 29.05.2012 (т.4 а.с.137).

Суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про те, що позивачу ТзОВ «Старий лицар» про оспорюваний ним договір про спільну діяльність від 12.12.2001 року було відомо ще у 2009 році, саме тоді позивачу стало відомо про порушення його прав, однак з даним позовом позивач звернувся лише 28.08.2015 року, поважних причин пропуску строку на звернення до суду з цією позовною вимогою, не зазначив.

Стаття 80 ЦК Української РАС 1963 року передбачала, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

А відтак, враховуючи заяву представника ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності, встановивши те, що про оспорюваний договір про спільну діяльність від 12.12.2001 року ТзОВ «Старий лицар» було відомо ще у 2009 році, що безспірно підтверджується матеріалами справи та встановлено судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про сплив позовної давності, а відтак суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні позовної вимоги ТзОВ «Старий лицар» про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 12.12.2001 року, підписаного ОСОБА_1 та ТзОВ «Старий лицар», за спливом позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, який відмовив у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Старий лицар» про визнання недійсною третейської угоди від 30.10.2008 року, укладеної між ТзОВ «Старий лицар» та ОСОБА_1 , визнання недійсним рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008, яким визнано права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та його скасування, про скасування права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літерою «Б-1» загальною площею 182.1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за спливом позовної давності з огляду на таке.

Судом першої інстанції також встановлено, що 30.10.2008 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий лицар» укладено оспорювану позивачем третейську угоду (т.1 а.с.16), зі змісту якої вбачається, що сторони домовились передати на розгляд Постійно діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» вирішення спору про визнання права власності на здійснене будівництво нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, сторони погодили, що спір буде вирішуватись в складі одного судді, визначення якого доручено сторонами голові Постійно діючого третейського суду.

Як вбачається з третейської угоди від 30.10.2008 року, така від імені ТзОВ «Старий лицар» підписана ОСОБА_6 .

Протоколом №1 зборів засновників ТзОВ «Старий лицар» від 31.05.2007 року підтверджується, що на зборах засновників вирішено призначити директором ТзОВ «Старий лицар» з 01 червня 2007 року референта ОСОБА_6 з наданням їй права першого підпису документів товариства.

Наказом директора ТзОВ «Старий лицар» №11-к від 01.06.2007 року ОСОБА_6 референта товариства з 01.06.2007 року переведено на посаду директора з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Пвідстава: заява ОСОБА_6 , протокол зборів засновників №1 від 31.05.2007 року.

А відтак, саме ОСОБА_6 з 01 червня 2007 року була директором ТзОВ «Старий лицар», наділена правом першого підпису.

Встановивши, що третейська угода підписана від імені ТзОВ «Старий лицар» ОСОБА_6 , суд першої інстанції вірно вважав безпідставними посилання ОСОБА_6 на те, що ТзОВ «Старий лицар» ніколи не підписував жодних третейських угод і не приймав жодних рішень щодо розгляду спорів стосовно нерухомого майна Постійно діючим третейським судом при юридичній корпорації «Принцип», що спір буде вирішуватися у складі одного судді із застосуванням регламенту Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип», і не доручав голові третейського суду формування складу суду.

Належних та допустимих доказів на спростування тієї обставини, що на момент укладання та підписання третейської угоди 30.10.2008 року ОСОБА_6 не була директором ТзОВ «Старий лицар», і що не мала право першого підпису документів товариства, що підпис на третейській угоді їй не належить, матеріали справи не містять.

Відповідно до положень Закону України «Про третейські суди» від 11.05.2004 року, які були чинними на момент укладення третейської угоди від 30.10.2008 року, третейська угода це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом, а стаття 12 цього Закону передбачала, що у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Тобто, редакція статті 12 Закону на момент укладення третейської угоди передбачала недійсність третейської угоди у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, і не містить таку підставу для визнання третейської угоди недійсною, як зазначення в угоді умови договору про можливість розгляду справи третейським судом спору щодо нерухомого майна.

Стаття 6 Закону України «Про третейські суди» від 11.05.2004 року, в редакції, чинній на момент укладення третейської угоди 30.10.2008 року, яка визначає підвідомчість справ третейським судам, передбачала, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь які справи, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов`язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

Законом №1076 У1 від 05.03.2009 року частину першу статті 6 доповнено пунктом 7, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки.

Тобто, стаття 6 Закону України «Про третейські суди» від 11.05.2004 року на момент укладення третейської угоди 30.10.2008 року не містила заборони щодо розгляду третейським судом справ у спорах щодо нерухомого майна.

Відповідно до п.7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки.

Тобто, вказаним пунктом статтю доповнено згідно із Законом N 1076-VI (1076-17) від 05.03.2009, тобто вже після прийняття спірного рішення третейського суду, на час прийняття якого вказаних застережень щодо підвідомчості таких справ третейським судам закон не містив.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ТзОВ «Старий лицар» про визнання третейської угоди від 30.10.2008 року недійсною.

Однією із позовних вимог ТзОВ «Старий лицар» є визнання недійсним рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008, яким визнано права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та його скасування.

Так, рішенням Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008 (т.1 а.с.108-110) визнано права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейські суди» від 11.05.2004 року рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом.

Рішення третейського суду може бути оскаржене стороною у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав:

1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону.

Заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано до компетентного суду протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом.

Скасування компетентним судом рішення третейського суду не позбавляє сторони права повторно звернутися до третейського суду, крім випадків, передбачених цією статтею.

У разі, якщо рішення третейського суду скасовано повністю або частково внаслідок визнання компетентним судом недійсною третейської угоди або через те, що рішення прийнято у спорі, який непередбачений третейською угодою, чи цим рішенням вирішені питання, що виходять за межі третейської угоди, відповідний спір не підлягає подальшому розгляду в третейських судах.

Тобто, Закон України «Про третейські суди» від 11.05.2004 року не містить положень про те, що рішення третейського суду може бути визнане судом недійсним, відповідно до закону рішення третейського суду може бути оскаржене до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ, і лише за результатами його перегляду може бути скасоване компетентним судом у передбаченому законом порядку.

Порядок оскарження рішення третейського суду передбачено статтями 389-1 389-6 ЦПК України, чинними на момент пред`явлення позову, а також статями 454-458 чинного ЦПК України, якими передбачено подання до компетентного суду заяви ( а не позовної заяви) про скасування рішення третейського суду відповідної форми та змісту, а також підстави для скасування рішення третейського суду.

І оскільки рішення третейського суду може бути оскаржене шляхом подання до компетентного суду заяви про скасування рішення третейського суду, і таке рішення може бути скасоване компетентним судом лише за результатами його оскарження, з підстав, передбачених ЦПК України, відтак не може бути задоволена позовна вимога ТзОВ «Старий лицар» про визнання недійсним рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008, яким визнано права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і його скасування.

А відтак, позовна вимога ТзОВ Старий лицар» про визнання недійсним рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008, яким визнано права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та його скасування є безпідставною, не підлягає до задоволення за безпідставністю.

І оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008, яким визнано права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та його скасування за безпідставністю, то не підягає до задоволення позовна вимога ТзОВ «Старий лицар» про скасування права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літерою «Б-1» загальною площею 182.1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки право власності на нежитлову будівлю під літерою «Б-1» загальною площею 182.1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 визнано рішенням Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008 року, яке не скасоване компетентним судом, а відтак таке є чинним.

Як вбачається з оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції дійшовши висновку про безпідставність позовних вимог ТзОВ «Старий лицар» про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною третейської угоди від 30.10.2008 року, укладеної між ТзОВ «Старий лицар» та ОСОБА_1 , визнання недійсним рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008, яким визнано права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та його скасування, про скасування права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літерою «Б-1» загальною площею 182.1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовив у задоволенні цих позовних вимог за спливом позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до роз`яснень п.11 постанови пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивач просить визнати недійсним третейську угоду від 30.10.2008 та рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008, разом з тим із позовними вимогами звернувся лише 28.08.2015, що, на думку суду, свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, крім цього відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності, а представниками позивачів не представлено суду доказів поважності пропуску такого, а відтак дійшов висновку, що позовна давність сплила, тому в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними третейської угоди від 30.10.2008, укладеної між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старий лицар», рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008 про визнання права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та його скасування, слід відмовити. І оскільки позовні вимоги про скасування права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є похідними від решти позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні і цієї позовної вимоги.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки дійшовши висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог ТзОВ «Старий лицар» про визнання недійсними третейської угоди від 30.10.2008 року, укладеної між ТзОВ «Старий лицар» та ОСОБА_1 , рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» по справі №ПВ-128-06/08 від 16.12.2008, яким визнано права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літ. «Б-1», загальною площею 182,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та його скасування, про скасування права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю під літерою «Б-1» загальною площею 182.1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд повинен був відмовити у задоволенні цих позовних вимог за їх недоведеністю, а не з підстав спливу позовної давності.

У зв`язку з вищенаведеним, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ТзОВ «Старий лицар» з підстав, зазначених судом апеляційної інстанції в мотивувальній частині цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий лицар» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Старий лицар» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.08.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк