Справа № 305/1465/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ЖГАНИЧ К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/1465/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Рахівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 24 листопада 2021 року, повний текст якого складено 1 грудня 2021 року, головуючий суддя Ємчук В.Е., -

встановив:

26.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ГУ НП в Закарпатській області, Рахівського районного відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області та ГУ Державної казначейської служби України в Закарпатській області мотивуючи таким.

15.11.2017 СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження за № 40001251 за ч. 1 ст. 175 КК України за фактом невиплати ТОВ «Грін Енерджі» позивачу заробітної плати за період серпень-жовтень 2017 року. За наслідками досудового розслідування слідчим СВ Рахівського ВП Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області Поповичем М.І. 25.06.2018 було прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України.

Вважаючи цю постанову упередженою та незаконною позивач оскаржив її до Рахівського районного суду. 28.08.2019 слідчий суддя Рахівського районного суду Бліщ О.Б. скаргу у справі № 305/1584/19 задовольнила, постанову слідчого про закриття кримінального правопорушення скасувала.

Слідство в цій справі четвертий рік проводиться неефективно. Позивач неодноразово звертався до посадових осіб поліції, щоб його проінформувати про хід досудового розслідування, але посадові особи йому в грубій формі відповіли, що він може звертатись куди завгодно і все одно нічого не вирішить. Позивач не раз звертався й до прокуратури Закарпатської області для вжиття відповідних заходів, однак належні заходи не вживаються, а його скарги скеровуються до поліції.

Тому у позивача виникає сумнів у чесності посадових осіб Рахівського районного відділу поліції, які проводять досудове розслідування та умисно підміняють суд. На його думку, окремі службові особи Рахівського районного відділу поліції сприяють протиправній умисній діяльності посадовим особам ТОВ «Грін Енерджі», порушують присягу поліцейського, перевищили свої службові повноваження та неправомірно завдали йому моральної шкоди.

Ці посадові особи порушили ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відтак позивач змушений був звертатися до суду за захистом своїх порушених прав і судом була справедливо скасована постанова про закриття кримінальної справи.

У зв`язку з вищенаведеним був порушений стандартний ритм його життя, він зазнав переживань, емоційних хвилювань. Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, їх характер та тривалість, характер немайнових втрат, час, зусилля, необхідні для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, завдану йому моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 550000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 55, 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», позивач ОСОБА_1 просив стягнути з держави України на його користь через Державну казначейську службу України Головного управління Державної казначейської служби у Закарпатській області з єдиного казначейського рахунку 550000,00 грн відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю посадових та службових осіб органу державної влади Рахівського РВП ГУ НП в Закарпатській області.

Рішенням Рахівського районного суду від 24.11.2021 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що він був пред`явлений до неналежного відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Закарпатській області, питання про заміну неналежного відповідача або про залучення до участі в справі належного співвідповідача, а саме, Державної казначейської служби України, оскільки позов був пред`явлений до держави України, а кошти в разі його задоволення підлягали стягненню з Державного бюджету України, позивач не ставив.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням вимог закону. Доводи апеляції зводяться до такого.

Суд першої інстанції не дослідив докази по суті справи та не дав їм оцінки, тому не врахував, що бездіяльністю поліції та неправомірним невиконанням ухвали суду позивачу була завдана моральна шкода.

Норми ст.ст. 55, 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» були судом застосовані неправильно, були залишені поза увагою доводи позивача про те, що учасником спірних правовідносин є саме держава Україна, яка відшкодовує громадянину шкоду, завдану діями чи бездіяльністю органів поліції чи працівників поліції при виконанні ними службових повноважень.

Крім того, суд не взяв до уваги, що розмір відшкодування моральної шкоди належить визначати виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення.

Отже, суд не відновив порушені права позивача в ефективний спосіб.

Позивач просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

У відзиві на апеляцію відповідач ГУ НП в Закарпатській області вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що позивач не довів своїх вимог по суті, не довів ані факту заподіяння йому моральної шкоди, ані її розміру. Не врахував позивач і того, що рішення, дії чи бездіяльність слідчого можуть оскаржуватися саме в порядку кримінального судочинства, а саме по собі скасування певного процесуального рішення слідчого не утворює достатніх підстав для пред`явлення та задоволення вимоги про відшкодування шкоди.

Відповідач ГУ Державної казначейської служби України в Закарпатській області у своєму відзиві на апеляцію позивача зазначає, що є неналежним відповідачем за пред`явленими вимогами, оскільки таким має бути Державна казначейська служба України. Крім того, позивач не довів наявності підстав для відшкодування йому моральної шкоди в порядку, передбаченому ст. 1176 ч. 6 ЦК України, зокрема, не було доведено складу деліктного правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, із наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 6, 19 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній у період, який відповідно до правової позиції позивача має значення в справі, а саме, з початку кримінального провадження (з 15.11.2017) до 26.08.2021 (день пред`явлення позову)), ст.ст. 3, 4, 12, 13, 19, 43, 44, 49, 76-83 ЦПК України:

державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін; диспозитивність;

цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, в тому числі, із заподіяння шкоди;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

сторони на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього (них) позовом;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються, ані щодо відповідача, до якого вони пред`явлені.

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони коли вони пред`явлені належним чином, ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Конституцією України встановлено, що:

держава відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3);

в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8);

органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19);

права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ст. 55);

кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56).

За приписами ЦК України:

цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ч. 1);

держава України є учасником цивільних відносин (ст. 2 ч. 2);

держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ст. 167 ч. 1);

держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ч. 1);

держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ч. 1).

Учасниками цивільних і процесуальних відносин, у тому числі, сторонами в цивільному процесі, є, зокрема, юридичні особи (ст.ст. 2, 80-82, 90-92 ЦК України, ст.ст. 3, 26, 28-30, 35 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, і ст.ст. 4, 42, 46-48, 53 цього Кодексу в редакції, чинній з 15.12.2017).

Особа вправі вимагати відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї; за загальним правилом відсутність вини у шкоді доводить заподіювач (ст.ст. 11-16, 23, 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ч. 1, ч. 2 п.п. 2, 3 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 1173 ч. 1 ЦК України), або незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень (ст. 1174 ч. 1 ЦК України), відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи цієї особи.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України:

шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч. 1);

право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2);

шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6);

порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7).

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон № 266/94-ВР) встановлює конкретні умови відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, така шкода (майнова, моральна) у разі реабілітації особи відшкодовується державою у повному обсязі за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ст.ст. 1, 2, 3, 4);

відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя;

моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 4 ч.ч. 5, 6);

розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством;

відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 ч.ч. 2, 3).

Закон України «Про національну поліцію» визначає, що:

у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону;

держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ст. 19 ч.ч. 1, 3).

Зважаючи на презумпцію вини заподіювача шкоди відповідач у відповідних випадках звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду лише якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, водночас обов`язок доказування факту заподіяння відповідачем шкоди, розміру спричиненої шкоди покладається на особу, якій спричинено шкоду.

КПК України унормовує, зокрема, що:

до повноважень дізнавача належить: прийняття процесуальних рішень у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу; здійснення інших повноважень, передбачених цим Кодексом (ст. 40-1 ч. 2 п.п. 7, 8);

процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду;

рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови;

постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне;

постанова слідчого, дізнавача, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується (ст. 110 ч.ч. 1, 3, 7);

рішення про закриття кримінального провадження приймається судом, прокурором, слідчим або дізнавачем (ст. 284);

на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора:

бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, …, у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, …, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування;

рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником;

рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;

рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником (ст. 303 ч. 1 п.п. 1, 3, 4, 9-1);

подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового розслідування не зупиняє виконання рішення чи дію слідчого, дізнавача, прокурора;

слідчий, дізнавач чи прокурор можуть самостійно скасувати рішення, передбачені пунктами 1, 2, 5 і 6 частини першої статті 303 цього Кодексу, припинити дію чи бездіяльність, які оскаржуються, що тягне за собою закриття провадження за скаргою;

прокурор може самостійно скасувати рішення, що передбачене пунктами 3 та 10 частини першої статті 303 цього Кодексу і оскаржується в порядку, передбаченому частиною шостою статті 284 цього Кодексу, що тягне за собою закриття провадження за скаргою (ст. 305 ч.ч. 1, 2);

підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи законні інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування (ст. 308 ч. 1).

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що 15.11.2017 Слідчим відділом Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 40001251 за ознаками, кримінального правопорушення, передбаченого ст. 175 ч. 1 КК України за фактом невиплати ТОВ «Грін Енерджі» йому заробітної плати за період із серпня по жовтень 2017 року. Це кримінальне провадження було закрито постановою слідчого СВ Рахівського ВП Тячівського ВП ГУ НП в Закарпатській області Поповича М.І. від 25.06.2018 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, проте, за скаргою позивача слідчий суддя Рахівського районного суду ухвалою від 28.08.2019 цю постанову слідчого скасував. Слідство у справі неефективне, триває четвертий рік, неодноразові звернення позивача з цього приводу до органів поліції та прокурора результату не дали. Такими діями позивачу була завдана моральна шкода, розмір компенсації якої він оцінив у 550000,00 грн.

З ухвали Рахівського районного суду від 27.08.2019 у справі № 305/1584/19 за скаргою ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 40001251 убачається, що відомості про кримінальне провадження були внесені до ЄРДР 17.11.2017, скаржник вважав, що орган досудового слідства не вжив усіх заходів для всебічного, повного і неупередженого встановлення і дослідження обставин кримінального правопорушення, з чим слідчий суддя погодився, скасував постанову слідчого СВ Рахівського ВП Тячівського ВП ГУ НП в Закарпатській області Поповича М.І. від 25.06.2018 про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а матеріали провадження повернув слідчому (а.с. 4-5).

У справі міститься відповідь в.о. керівника Тячівської окружної прокуратури Ю. Варги від 30.06.2021 ОСОБА_1 , якою його заяву щодо досудового розслідування у кримінальному провадженні № 40001251 направлено начальнику СВ Рахівського РВП ГУ НП в Закарпатській області для перевірки її доводів (а.с. 6).

Заявою від 14.09.2021 позивач ОСОБА_1 надав суду першої інстанції лист від 20.08.2021 № Ш-158/106/14-2021 Відділу дізнання ГУ НП в Закарпатській області, яким позивача на його звернення до Закарпатського управління ДВБ НП України повідомлено, що за результатом досудового розслідування кримінальне провадження № 40001251 за ознаками кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ст. 175 ч. 1 КК України, закрите постановою дізнавача сектору дізнання Рахівського РВП ГУ НП в Закарпатській області І. Ціпле від 31.05.2021 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, це процесуальне рішення не скасоване, а також роз`яснив порядок оскарження дій, рішень органу дізнання, дізнавача в порядку, встановленому КПК України (а.с. 17, 18).

У своїй заяві від 14.09.2021 позивач ОСОБА_1 зазначив, що таким закриттям кримінального провадження порушені його права.

Будь-які інші докази, документи, якими б підтверджувалися доводи та вимоги позову, ОСОБА_1 суду першої інстанції не надавалися, жодного іншого обґрунтування правової позиції позивача, окрім наведеного вище, в справі немає.

Таким чином, кримінальне провадження № 40001251 наразі закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення). Даних про скасування постанови дізнавача про закриття кримінального провадження у справі немає, тож ця чинна постанова є обов`язковою для виконання всіма фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується. Кримінальне провадження було закрите до пред`явлення ОСОБА_1 позову, який, власне, ґрунтувався на факті наявності цього провадження та на обставинах його руху, тому такі підстави пред`явленого позову, що на них посилався ОСОБА_1 , відсутні.

Питання законності та наслідків закриття кримінального провадження, інших дій, бездіяльності, рішень дізнавача, слідчого, прокурора вирішуються за правилами кримінального судочинства, зокрема, в разі оскарження їх учасниками кримінального процесу та іншими особами, прав чи законних інтересів яких вони стосуються. Саме тривалістю кримінального провадження, неналежністю його здійснення та незаконністю його закриття позивач обґрунтовував порушення своїх прав та заподіяння йому моральної шкоди позивач. Втручання в ці питання в порядку цивільного судочинства шляхом, до прикладу, прийняття рішення про відшкодування моральної шкоди виходячи з обставин щодо руху кримінального провадження, закритого, до того ж, із реабілітуючої підстави, недопустиме, позаяк порушує основні засади і принципи судочинства, зокрема, законності, спеціалізації судочинства, вирішення справи належним судом, встановленим законом.

Водночас особа, прав чи законних інтересів якої стосуються відповідні процесуальні рішення чи дії, вчинені в кримінальному провадженні, не позбавлена за наявності для того підстав права діяти на їх захист у порядку кримінального судочинства.

Тож позивач ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту права, що його вважає порушеним, такий на даний час не є правомірним і ефективним способом захисту права.

Поза тим. За рахунок коштів державного бюджету шляхом перерахування коштів органами Державного казначейства України відшкодовується шкода, завдана особі за обставин, передбачених ст. 1176 ч.ч. 1, 2 ЦК України, ст.ст. 1, 2 Закону № 266/94-ВР, яких у справі, що розглядається, щодо ОСОБА_1 немає.

У цьому зв`язку апеляційний суд зауважує також, що саме з правилами, визначеними Законом № 266/94-ВР, пов`язується можливість відшкодування моральної шкоди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення, на що вказав позивач в апеляції. Попри те, що ці підстава та обґрунтування не наводилися в позовній заяві, внаслідок чого не розглядаються апеляційним судом як такі, для застосування вказаних правил до позивача немає й правових і фактичних підстав по суті.

З огляду на викладене, вимога ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди державою за рахунок коштів державного бюджету (відшкодування такої шкоди за умови обґрунтованості та доведеності вимоги здійснюється на загальних підставах (ст.ст. 1173, 1174, ст. 1176 ч. 6 ЦК України)) безпідставна, внаслідок чого її повна необґрунтованість і недоведеність щодо факту заподіяння моральної шкоди протиправними діями органу досудового слідства або органу дізнання, їх службових осіб, розміру відшкодування (обставини заподіяння шкоди, її характер, тривалість страждань, конкретні негативні наслідки для позивача через конкретні дії відповідних службових осіб, державних органів, причинно-наслідковий зв`язок між відповідними фактами, діями та негативними наслідками, підстави та порядок визначення розміру відшкодування в сумі 550000,00 грн тощо), яке за своїм правовим змістом і призначенням має компенсаційну природу, а не є засобом збагачення, значення вже не має.

Суд першої інстанції відмовив у позові з процесуальних підстав, внаслідок відсутності в справі належного співвідповідача Державної казначейської служби України.

Участь Державної казначейської служби України в якості одного з відповідачів у справах за позовами до держави про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, у тому числі, правоохоронним органами та їх посадовими і службовими особами, в разі зазначення позивачем такого співвідповідача не суперечить меті цивільного судочинства, що тривалий час підтверджувалося й усталеною щодо цього судовою практикою.

Поряд із цим, відсутність Державної казначейської служби України у справі в якості співвідповідача за вимогами, пред`явленими до держави України в особі відповідного державного органу (органів), не є перешкодою для вирішення відповідного спору по суті.

У справі № 641/8857/17 за позовом фізичної особи до органів прокуратури та до Державної казначейської служби України про визнання дій незаконними, відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.03.2020 сформулювала у відповідній частині висновки, згідно з якими:

у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (п. 63);

разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 64).

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив і в постанові від 21.10.2020 у справі № 303/1117/17 за позовом фізичної особи до територіальних органів поліції та казначейської служби про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду, де з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 і від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 в аспекті також інших питань, які мають значення в справі, що розглядається за апеляцією ОСОБА_1 , вказав, що:

належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав;

держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду;

разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган;

шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України;

за відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України);

позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір;

Закон № 266/94-ВР врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.

Тому відмова судом першої інстанції в позові з процесуальних підстав унаслідок незалучення до участі в справі в якості співвідповідача Державної казначейської служби України помилкова. Суду належало вирішити спір по суті та відмовити за його безпідставністю.

Позивач ОСОБА_1 визначив одним із відповідачів Рахівський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, який, утім, не може бути учасником процесу, позаяк є не юридичною особою, а структурним підрозділом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, яке, своєю чергою, є як юридична особа () належним у процесуальному розумінні відповідачем у справі. Відповідач ГУ НП в Закарпатській області вказував на це у своєму відзиві на позов, до якого додав витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо свого правового статусу (а.с. 11-15).

Відтак на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4 ЦПК України апеляцію позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові ОСОБА_1 до ГУ НП в Закарпатській області та ГУ ДКС України про відшкодування моральної шкоди відмовити за його безпідставністю

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Рахівського районного суду від 24 листопада 2021 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 10 серпня 2022 року.

Судді