Постанова

Іменем України

27 липня 2022 року

м. Київ

справа № 607/14871/20

провадження № 61-20925св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вишневецького, 12», ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2021 року у складі суді Позняка В. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Дикун С. І., Хоми М. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вишневецького, 12», ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир та скасування записів про реєстрацію права власності.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вишневецького, 12» (далі - ОСББ «Вишневецького, 12»), ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир та скасування записів про реєстрацію права власності.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що договори купівлі-продажу, на підставі яких відповідачі набули право власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , є незаконними, оскільки вказані квартири розміщені на місці горища, яке знаходиться над приміщенням, яке належить йому на праві спільної сумісної власності, та є допоміжними приміщеннями, право користування якими мають усі мешканці будинку. Згідно із наявною інформацією комунальним підприємством фірма «Тернопільбудінвестзамовник» та товариством з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (далі - ТОВ «Домобудівник») було збудовано та введено в експлуатацію 144 квартири, а також нежитлові приміщення, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 14 863,7 кв. м. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року № 1949 (зі змінами та доповненнями від 05 грудня 2012 року № 2070) зареєстровано право власності на 144 квартири та нежитлові приміщення за номерами, а саме: квартири - з 1 по 144; приміщення громадського призначення - 145, 150-162; приміщення офісу - 146; приміщення магазинів - 147, АДРЕСА_4 ; приміщення стоматологічного кабінету - 149; гаражі - з 1-48. 29 червня 2016 року згідно з актом приймання-передачі житлового комплексу, укладеного між приватним підприємством «Тернопіль-сервісбуд» та ОСББ «Вишневецького, 12» передано 144 квартири та нежитлові приміщення і загальна площа будинку складала 14 863,7 м. кв. Будь-якого приміщення та квартири за номерами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , не будувалося та в експлуатацію не вводилося.

Позивач зазначав, що ОСОБА_2 не був власником будь-якого нерухомого майна в будинку за адресою: АДРЕСА_3 , із 2012 року, тобто після введення в експлуатацію будинку, та не підписував договорів щодо надання послуг по утримання будинку, не оплачував коштів приватного підприємства «Тернопіль-сервісбуд» та ОСББ «Вишневецького, 12», а тому не міг продати неіснуючі квартири у будинку. Квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , фізично відсутні, а укладені договори купівлі-продажу від 20 липня 2020 року, посвідчені приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., спрямовані на незаконне заволодіння горища, співвласниками, якого є власники квартир та нежитлових приміщень, та є удаваними правочинами.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_5 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_6 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., індексний номер 53212805 від 20 липня 2020 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_5 , номер запису про право власності 37397619;

- визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., індексний номер 53213243 від 20 липня 2020 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_6 , номер запису про право власності 37397988;

- скасувати запис № 101 від 20 липня 2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_5 ;

- скасувати запис № 101 від 20 липня 2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_6 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що оскільки позивач вважає, що він є співвласником спірного майна, то такий спосіб захисту як визнання договорів недійсними не відповідає змісту позовних вимог та не поновить його прав, оскільки положення частини першої статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не можуть застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

10 січня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано її з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

На підставі ухвали Верховного Суду від 23 червня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 29 червня 2022 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Сердюк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15, від 04 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14, від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15, від 30 листопада 2021 року у справі № 910/4224/21. Також заявник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду про застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо реєстрації права власності на неіснуючі об`єкти нерухомого майна.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що спірні приміщення не будувалися, в експлуатацію не вводилися та дозвільні документи на них не видавалися. Спірні квартири фізично відсутні, а укладені договори купівлі-продажу спрямовані на незаконне заволодіння відповідачами горищем у будинку. Позивач, а також інші власники квартир у житловому будинку, не надавали згоди на оформлення на відповідачів права власності на горище. Суди не взяли до уваги, що в матеріалах реєстраційної справи відсутні необхідні документи: оригінал або належним чином завірена копія рішення Тернопільської міської ради про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на приміщення АДРЕСА_7 , декларації про початок та закінчення будівництва.

Доводи інших учасників справи

Від інших учасників справи не надходило відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована під номером ТП1 від 01 грудня 2011 року в Державній архітектурно-будівельній інспекції, багатоквартирний житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями на АДРЕСА_3 , загальною площею 3 122,85 кв. м, житловою площею - 1 668,12 кв. м, здано в експлуатацію (т. 1 а. с. 139-147).

28 грудня 2011 року між ТОВ «Домобудівник» (виконавець) та ОСОБА_2 (дольовик) укладено договорів про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва, згідно з яким виконавець приймає у дольову участь, а дольовик фінансує будівництво нежитлового приміщення № 171, загальною площею 107,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 131, 132).

Відповідно до акту приймання-передачі приміщення в житловому будинку по АДРЕСА_3 від 26 лютого 2013 року ТОВ «Домобудівник» передало ОСОБА_2 приміщення № 171, загальною площею 107,3 кв. м, у зазначеному житловому будинку (т. 1 а. с. 133)

Вартість нежитлового приміщення АДРЕСА_7 повністю оплачене ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою, виданою ТОВ «Домобудівник» (т. 1 а. с. 133, 134).

ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 19 червня 2003 року № НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 9)

ОСОБА_5 належить на праві приватної власності нежитлове приміщення № 154, загальною площею 107,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20 березня 2013 року, індексний номер: 1404280, зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 березня 2013 року за № 1 (т. 1 а. с. 10, 11).

ОСОБА_2 належало на праві приватної власності нежитлове приміщення № 171 загальною площею 107,3 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно від 02 червня 2020 року, індексний номер: 211085924, виданим державним реєстратором Великомлинівецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області Смолінчук О. М. (т. 1 а. с. 125).

14 липня 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» (далі - ТОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області») надало висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_8 (т. 1 а. с. 158).

14 липня 2020 року ТОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» виготовлено технічні паспорти на квартиру АДРЕСА_5 , та квартиру АДРЕСА_6 (т. 1 а. с. 106-109, 116-118).

17 липня 2020 року державним реєстратором Монастириської міської ради Тернопільської області Савкою С. В. зареєстровано за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 216817528, виданим 17 липня 2020 року (т. 1 а. с. 115).

17 липня 2020 року державним реєстратором Монастириської міської ради Тернопільської області Савкою С. В. зареєстровано за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_9 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 216817006, виданим 17 липня 2020 року (т. 1 а. с. 105).

20 липня 2020 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купив належну продавцю однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О. (т. 1 а. с. 112, 113).

20 липня 2020 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 (продавець) продав, а ОСОБА_3 (покупець) купила належну продавцю однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 (т. 1 а. с. 103, 104).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оформивши право власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_10 , захопили горище, співвласником якого, на його думку, є він як власник нежитлового приміщення у будинку. ОСОБА_2 не мав права продавати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначені квартири, оскільки він не був їх власником.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, провадження № 12-84гс20).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що захист порушених прав позивача, який вважає себе співвласником майна, відчуженого за спірними правочинами, можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувачів цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним.

Наведе узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, зробленими у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 727/9199/16-ц (провадження № 61-15968св19), від 15 грудня 2021 року у справі № 761/8014/17 (провадження № 61-10222св21).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач обрав належний спосіб захисту - визнання правочинів недійними та скасування записів про реєстрацію права власності, є безпідставними, оскільки зводяться до неправильного тлумачення заявником норм чинного цивільного законодавства України.

З огляду на відмову в задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту, безпідставними є доводи касаційної скарги про наявність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійними та порушення порядку проведення державної реєстрації права власності на спірні приміщення.

Первинна реєстрація права власності на нежитлове приміщення № 171 загальною площею 107,3 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 відбулася за рішенням державного реєстратора Великомлинівецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області Смолінчука О. М., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно від 02 червня 2020 року, індексний номер: 211085924 (т. 1 а. с. 125).

Визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 20 липня 2020 року не призведе до повернення горища у спільну власність співвласників будинку, оскільки відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, яка передбачає правові наслідки недійсності правочину, у випадку застосування судом двосторонньої реституції об`єкти договорів купівлі-продажу повертаються їх продавцю, а державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на спірні приміщення не припиняється.

Отже, задоволення заявлених позивачем позовних вимог не призведе до поновлення його порушених прав.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15, від 04 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14, від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15, від 30 листопада 2021 року у справі № 910/4224/21, оскільки фактичні обставини, які формують зміст спірних правовідносин, та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин у зазначених справах і справі, яка є предметом касаційного перегляду, є різними.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

Є. В. Петров В. В. Пророк В. В. Сердюк