КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4338/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Оксюти Т.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, уточненим в ході розгляду справи.

Позовні вимоги мотивує тим, що 18 січня 2017 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 позику у розмірі 500 000,00 Євро із строком повернення до 17 січня 2021 року. Згідно досягнутої домовленості за користування позикою ОСОБА_1 має сплачувати 5 000,00 Євро щомісяця, що становить 1% від суми позики.

Вказує, що відповідач не виконав зобов`язння по сплаті узгодженої суми за користування позикою, внаслідок чого позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Вказує, що неодноразово зверталась до відповідача з вимогою виплатити відсотки за користування позикою, проте такі вимоги залишались без виконання відповідачем.

Зазначає, що на час подання позову борг відповідача перед позивачем за користування позикою становить 240 000,00 євро.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 18 січня 2017 року в сумі 740 000,00 Євро.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 18 січня 2017 року з урахуванням відсотків в сумі 740 000,00 євро та судовий збір у розмірі 10 510,00 гривень.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не з`ясовано чи були дійсно передані гроші відповідачу за договором позики. Вказує, що оскільки матеріали справи не містять розписку відповідача про отримання грошових коштів, то договір позики не є укладеним.

Вказує, що позивачка взагалі не довела того факту, що володіла такою сумою коштів, які вона могла позичити відповідачу.

Вказує, що розписка є дефектною по змісту, а саме: слово "розписка" взагалі відсутнє в документі; серія та номер паспорта відповідача та адреса позивача дописувалась відповідачем після написання основного тексту; розписка містить закреслені слова. Вказує, що розписка написана відповідачем під психічним тиском та в стані сильного душевного хвилювання, а також не підтверджує фактичної передачі грошових коштів.

Вказує, що у зв`язку з побиттям, відповідач був вимушений звернутися за медичною допомогою до травмпункту.

Судом першої інстанції не було задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які могли б підтвердити наявність травм у ОСОБА_1 , перебування його на стаціонарному лікуванні та тимчасове проживання у свого знайомого.

Звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що не були прийняті докази відповідача, у тому числі супровідний лист адвоката Андреаса Мюллера від 21 червня 2021 року з перекладом на українську мову та доданих до нього засвідчених нотаріусом документів, отриманих з прокуратури міста Траунштайн ФРН, однак суд зазначив, що обставини, які викладені у листі, не стосуються розгляду даної справи, а це прямо вказує на дослідження судом цих доказів.

Вказує, що саме у цих доказах міститься заява позивачки до Регіонального поліцейського відділення Землі Баварія Федеральної поліції Німеччини про вчинення кримінального правопорушення, у якій позивачка спростувала своє ж твердження щодо обставин написання розписки відповідачем на суму 500 000,00 Євро.

Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновки експертиз, якими відповідач підтверджує, що розписка від 18 січня 2017 року написана під тиском фізичного та психологічного насильства позивача.

Посилається на порушення норм процесуального права, оскільки не надано оцінки доказам, що були надані відповідачем у справі, у тому числі висновкам експертів.

Вказує, що про судове засідання 18 серпня 2021 року, яким закрито підготовче провадження у справі, ні відповідач ні його представник не були повідомлені.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив відповідачу у прийнятті доказів, та розглянув справу по суті за відсутності належним чином повідомлених відповідача та його представника.

Посилається на те, що грошові кошти у визначеній сумі відповідачем позивачу не передавались, відтак договір позики між ними є неукладеним та не породжує жодних правових наслідків, а неукладений договір відповідно не може бути визнано недійсним.

Зазначає, що відповідач особисто та через свого представника, реалізуючи своє право, передбачене частиною першою статті 1051 ЦК України, протягом усього часу розгляду справи доводив, що грошові кошти від позивачки за розпискою від 18 січня 2017 року ним не отримано.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

28 липня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Яцина С.В, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу.

У відзиві вказує, що апеляційна скарга подана зі спливом строків на апеляційне оскарження, а тому у відкритті апеляційного провадження повинно бути відмовлено.

Зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене 20 жовтня 2021 року. В передбачений законом строк на апеляційне оскарження, відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалась, а тому рішення набрало законної сили 22 листопада 2021 року. 06 грудня 2021 року судом першої інстанції було видано виконавчий лист у справі №760/22898/20. 09 грудня 2021 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольовим М.А. на підставі виконавчого листа №760/22898/20 від 06 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження №67845162

Вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував чи були дійсно передані грошові кошти позивачем відповідачу за розпискою, є надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

З посиланням на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року вказує, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказує, що розписка від 18 січня 2017 року є розпискою про отримання грошових коштів у сумі 500 000,00 євро, отже Солом`янським районним судом повно та всебічно з`ясовані всі обставини справи, а твердження представника відповідача є надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

Вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що розписка написана під впливом фізичного та психологічного тиску, в стані сильного душевного хвилювання - не підтверджені жодними доказами.

Вказує, що доведення обставин щодо вчинення певних дій під впливом фізичного та психологічного насильства є підсудністю кримінального, а не цивільного судочинства.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги надані відповідачем докази, зокрема супровідний лист адвоката Андреса Мюллера з перекладом на українську мову, вказав, що подані докази не стосуються предмету позову у цій справі, а тому обгрунтовано не взяті судом до уваги.

Вказує, що суд обгрунтовано відмовив у приєднанні до матеріалів справи висновку експертів КНДІСЕ та копію Висновку експерта-психолога, оскільки такі подано вже після закриття підготовчого провадження у справі.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Яцина С.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. 04 серпня 2022 року ( в день судового засідання) представник відповідача ОСОБА_5 подав клопотання про відкладення розгляду справи без зазначення причин неявки.

Відповідно до статті 372 ЦПК Україна колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності представника відповідача, який не з`явився в судове засідання без поважний причин, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, при цьому дата і час судового засідання попередньо були узгодженні з представниками сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Особа, яка подала апеляційну скаргу вказує, що рішення ухвалене за відсутності належним чином повідомлених відповідача та його представника про дату, час та місце розгляду справи.

З матеріалів справи убачається, що судову повістку про виклик до суду на 20 жовтня 2021 року адвокат Потьомкіна М.Є., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , отримала 28 вересня 2021 року. Вказана обставина підтверджується даними зворотнього повідомлення за трек номером №159 (том 2 а.с. 108).

Судова повістка на ім`я ОСОБА_1 повернута до Солом`янського районного суду міста Києва з відміткою "за закінченим терміном зберігання".

Окрім цього, з матеріалів справи убачається, що адвокатом Потьомкіною М.Є. 19 жовтня 2021 року на адресу Солом`янського районного суду міста Києва направлено клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 20 жовтня 2022 року, що додатково свідчить про обізнаність представника відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справі вважається врученням повістки і цій особі.

Відтак доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача та його представника колегія суддів відхиляє.

Перевіряючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1-4 статті 639 ЦК України:

1. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

2. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

3. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

4. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 545 ЦК України:

1. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

2. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

3. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

4. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Положення цивільного законодавства щодо договірних зобов`язань, які засновані на письмовій формі, вимагають наявності документарних доказів для підтвердження факту виникнення правовідносин згідно із викладеними умовами.

Завдання суду під час вирішення договірних спорів полягає у встановленні фактичних обставин справи на підставі тих доказів, які є допустимими, надані учасниками справи і можуть бути досліджені з наданням їм правової оцінки згідно із вимогами закону.

З даних розписки від 18 січня 2017 року убачається, що ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 500 000,00 євро та зобов`язався повернути вказані кошти до 17 січня 2021 року, а також сплачувати відсотки по 5 000 євро щомісяця (том 1 а.с.15).

З даних розписки від 18 січня 2017 року убачається, що ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 суму у розмірі 22 400,00 євро до 31 січня 2017 року ( том 1 а.с.70).

З даних висновку №2403-21, складеного міжнародною експертно-правовою групою від 24 березня 2021 року убачається, що рукописний текст розписки від 18 січня 2017 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 на суму 500 000,00 євро - виконаний ОСОБА_1 . Підписи від імені ОСОБА_1 , розміщені справа від записів "18.01.2017" у розписці 18 січня 2017 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 на суму 500 000,00 євро - виконані самим ОСОБА_1 (том 2 а.с.48-68).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Факт написання розписки особисто відповідачем не спростовується, а доводи відповідача грунтуються на тому, що розписка написана внаслідок психологічного тиску та без передачі грошових коштів.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що з огляду на визначену статтею 204 ЦК України презумпцію дійсності правочину, заперечення відповідача проти вимог позову не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а відтак підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційний скарзі не установлено.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, зокрема, належними і допустимими доказами не довів факт застосування до нього психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичними або психологічним тиском і вчиненням правочину, а також безгрошовість позики.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доводи відповідача про те, що договір позики є безгрошовим і позивачка не передавав у борг грошові кошти відповідачу за розпискою, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Доводи скаржника про відсутність на борговому документі слова "розписка" відхиляються колегією суддів, оскільки на сутність правочину не впливає.

Окрім того, вказуючи про те, що серія та номер паспорта відповідача та адреса позивача дописувалась відповідачем після написання основного тексту; розписка містить закреслені слова, скаржником не обгрунтовується, який чином вказане може впливати на сутність боргового зобов`язання, а також на факт укладення договору та погодження його умов. З огляду на наведене, колегією суддів зазначені доводи відхиляються, оскільки не спростовують факту виникнення між сторонами боргових зобов`язань.

Доводи скаржника про те, що позивачка не мала визначеної розпискою грошової суми, відхиляються колегією суддів, оскільки розпискою відповідач засвідчив отримання від позивачки цієї суми та обставина передання грошових коштів відповідачем не спростована.

Скаржником на стадії апеляційного провадження додатково подано ряд доказів, які прийняті апеляційним судом з метою перевірки законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції з дотриманням прав всіх учасників справи.

Посилання скаржника на дані висновків експертів колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Згідно даних висновку, наданого експертами Ірхіним Ю.Б. та Литвиненком Е.С. за результатами проведення судової психологічної експертизи №7505/7506/21-61 від 23 червня 2021 року, експертами установлено , що ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 500 000,00 євро в борг від ОСОБА_2 за розпискою, що датована 18 січня 2017 року, не отримував. Також у висновку експертів вказано, що ОСОБА_1 писав розписку не в забезпечення виконання своїх боргових зобов`язань, а під тиском фізичного та психологічного насильства з боку ОСОБА_2 (том 3 а.с.36-48).

Згідно частин першої, другої статті 102 ЦПК України унормовано, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обгрунтовані відповіді на питання , поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

До компетенції судово-психологічної експертизи належать питання встановлення ступеня розуміння підекспертною особою змісту укладених нею угод; здатність приймати осмислені, транзитивні (з урахуванням усіх умов) рішення; встановлення основних мотивів (у психологічному значенні цього поняття) поведінки людини і мотивацію конкретних дій; проведення діагностику індивідуально-психологічних особливостей (наприклад, підвищена навіюваність, імпульсивність, подразнювальність, ригідність тощо), що здатні суттєво вплинути на поведінку суб`єкта, тощо. Предметом судово-психологічної експертизи можуть бути лише обставини, що мають психологічну природу (процеси, стани, властивості) та їм надане наукове пояснення.

Проте не допускається встановлення через судово-психологічне дослідження правових питань.

Отже встановлення фактів отримання/не отримання грошових коштів, так само як і наявність/відсутність тиску фізичного та психологічного насильства з боку ОСОБА_2 є тими обставинами, які встановлюються судом на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які оцінюються судом в їх сукупності відповідно до статті 89 ЦПК України.

Відтак апеляційний суд відхиляє дані висновку, наданого експертами Ірхіним Ю.Б. та Литвиненком Е.С. за результатами проведення судової психологічної експертизи №7505/7506/21-61 від 23 червня 2021 року, оскільки ці висновки є поза межами компетенції психологічної експертизи та суперечать статті 102 ЦПК України, а також розділу УІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 ( у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 №1950/5).

Згідно даних висновку експерта психолога, складеного спеціалістом-психологом ОСОБА_8 від 06 травня 2021 року, експертом установлено, що ОСОБА_1 не отримував грошові кошти у сумі 500 000,00 євро в борг від ОСОБА_2 за розпискою, що датована 18 січня 2017 року. Також, експерт вказав, що: ОСОБА_1 писав розписку, що датована 18 січня 2017 року та надається ОСОБА_2 , як доказ по справі №760/22898/20, під тиском фізичного та/або психологічного насильства з боку ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 дійсно писав розписку, що датована 18 січня 2017 року, в забезпечення виконання своїх неіснуючих боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 в сумі 500 000,00 євро; розписку, що датована 18 січня 2017 року, було складено не в той самий день та час; ОСОБА_1 не отримував грошові кошти у сумі 22 400,00 євро в борг від ОСОБА_2 за розпискою, що датована 18 січня 2017 року; ОСОБА_1 писав розписку на суму 22 400,00 євро, що датована 18 січня 2017 року та надається ОСОБА_2 як доказ в цивільній справі №760/21669/20, під тиском фізичного та/або психологічного насильства з боку ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 дійсно писав розписку, що датована 18 січня 2017 року, а якості забезпечення виконання неіснуючих боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 в сумі 22 400,00 євро; розписку на суму 22 400,00 євро, що датована 18 січня 2017 року, було складено не в той самий день та час, розписка була складена в інший день.

Згідно частини5 статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Висновок, складений спеціалістом-психологом ОСОБА_8 від 06 травня 2021 року, не містить вказівки, що такий складено для подання до суду, при цьому у висновку надаються відповіді на правові питання, а також питання, які не входять до кола дослідження психологічної експертизи.

Відтак висновок, складений спеціалістом-психологом ОСОБА_8 від 06 травня 2021 року, не є належним та допустимим доказом та відхиляється колегією суддів.

Окрім того, скаржником додатково подано наведені нижче докази, якими відповідач обгрунтовує доводи апеляційної скарги, проте такі не містять даних та обставин, які мають значення для вирішення справи.

З даних афідевіту від 14 травня 2020 року складеного ОСОБА_2 , адресованому Генеральному прокурору Федерального Суду Доктору Пітеру Франку, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. убачається, що ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_9 є шахраєм, який використовуючи довіру ОСОБА_2 привласнив кошти та вже біля 2 років переховується у Німеччині, намагаючись уникнути відповідальності за свої вчинки. Вказала, що ОСОБА_1 мав тісні зв`язки з колишнім керівником Державного концерну "Укроборонпром" - ОСОБА_11 . ОСОБА_9 разом з ОСОБА_11 заволоділи квартирою ОСОБА_2 , вартість понад 700 000,00 доларів США, що зараз є предметом розслідування в кримінальному провадженні, порушеному в Україні. Вказала, що ОСОБА_1 може бути причетним до вчинення злочинів пов`язаних з відмиванням коштів отриманих злочинним шляхом та нелегальною торгівлею зброї (том 3 а.с.92-93).

З даних листа Офісу Генерального прокурора №16/1/2-28вих-20 від 28 січня 2020 року убачається, що за результатами допиту 23 січня 2020 року як свідка ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000692 прокурором виявлено ознаки злочину, передбаченого частино 4 статті 190 КК України, вчиненого щодо ОСОБА_2 , у зв`язку з чим 24 січня 2020 року розпочато кримінальне провадження №0000153. (том 3 а.с.94).

09 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до регіонального поліцейського відділення Землі Баварія Федеральної поліції Німеччини з афідевітом, посвідченим посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. у якому просила: прийняти заяву та невідкладно розпочати кримінальне переслідування мешканця Німеччини, громадянина України ОСОБА_1 та притягнути його до передбаченої законом відповідальності за скоєні шахрайські дії та відмивання (легалізацію) грошових коштів, здобутих злочинним шляхом; накласти у встаналвеному порядку арешт і заборонити відчудження нерухомового майна: готелю Hotel Vier Jahreszeiten за адресою АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_2 потерпілою від злочину та повідомити письмово у встановленому порядку про початок кримінального провадження правоохоронними органами Німеччини (том 3 а.с.97-100).

З даних відповіді наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на адвокатський запит Потьомкіної М.Є. убачається, що ОСОБА_1 періодично з 13 січня 2020 року по 07 листопада 2021 рік перетинав кордон України шляхом авіаперевезень (том 3 а.с.116).

З даних відповіді приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Забавської Н.В. №01-16/801 від 01 грудня 2021 року на адвокатський запит Потьомкіної М.Є. убачається, що афідевіт це фактично урочиста заява, на якій засвідчується справжність підпису. Згідно статті 78 Закону України "Про нотаріат" нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документів, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою (том 3 а.с.125-126).

Окрім того, представником відповідача надано копію Договору про надання консультаційних послуг, укладеного 01.11.2016 року між ОСОБА_1 та адвокатом Андреасом Мюллером, а також копію обвинувального акту у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 384 КК України ( том 3 а.с. 166-178).

Наведені вище надані скаржником докази не містять даних, на підставі яких у цій справі суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), які мають значення для вирішення справи, відтак такі не мають доказового навантаження для вирішення цієї справи.

Колегія суддів констатує, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Проте у цій справі відповідачем не спростовано факту укладення договору позики та узгодження між сторонами його умов, що унеможливлює уважати цей правочин неукладеним.

Окрім того, колегія суддів вказує на правила тлумачення принципу «contra proferentem» (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав) та на те, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) мають тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу в тій частині, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, відтак у відкритті апеляційного провадження слід було відмовити, відхиляються колегією суддів, оскільки ухвалою апеляційного суду визнано поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження та поновлено цей строк.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова