Справа № 346/4132/20
Провадження № 22-ц/4808/491/22
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,

розглянувши в порядку письмово провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 вересня 2021 року, у складі судді П`ятковського В.І. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписав 27 грудня 2012 року заяву №б/н якою підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складають між ним та Банком Договір.

Позивач, посилаючись на те, що протягом строку дії договору відповідач систематично порушував його умови, в зв`язку з чим станом на 10.09.2020 року заборгованість становила 75 531,07 грн, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь банку борг за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 вересня 2021 рокуу задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, за недоведеністю обставин що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначив, що суд не взяв до уваги те, що позивач надав суду копію анкети-заяви від 27.12.2012 року, у якій позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що він згоден, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Він зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змістом на сайті Приватбанку.

Таким чином, відповідач підписавши заяву, відповідно до положень ч.1 ст. 634 ЦК України приєднався до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, тобто мав місце договір приєднання.

У подальшому відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», яка неодноразово перевипускалась на вимогу клієнта.

Крім того, клієнт активував кредитку картку, користувався нею, а також надав право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт.

Апелянт вважає, що вказані обставини свідчать про те, що відповідач прийняв та погодився з у мовами кредитного договору, у тому числі і щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Банком суду надані первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за Кредитним договором. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.

Суд, всупереч висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16-ц, не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору на протязі 2013-2020 року частково сплачуючи заборгованість за договором у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

Суд, всупереч висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17 безпідставно відмовив у задоволенні позову про стягнення тіла кредиту, а також не звернув уваги, що в даній справі банком заявлені вимоги про стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України.

Суд, на думку апелянта, дійшов помилкового висновку про те, що фактично витрачені відповідачем кредитні кошти були повністю повернуті банку у добровільному порядку.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову банку у повному обсязі.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною першою ст. 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження,

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що банк не надав доказів того, що ним дотримано вимог, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Крім того, позивачем не представлено доказів того, що сума фактично отриманих кредитних коштів перевищує суму фактичо сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості по простроченному тілу кредиту.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 27 грудня 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно умов якого відповідачці видається кредитна карта, встановлюється кредитний ліміт за платіжною карткою та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 10 вересня 2020 року становить 75 531,07 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 55 575,51 грн (в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту), заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 3 568,24 грн; 16 387,32 грн нарахована пеня.

Відповідно до положень ч.1,2 ст. 1054, ст. 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що у даному випадку умови договору приєднання розроблені банком, а тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, а отже банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України, споживач банківських послуг приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

Так, у Анкеті-заяві ОСОБА_1 від 27.12.2012 року містяться лише анкетні дані відповідача та волевиявлення останнього на отримання кредитної картки без зазначення її типу: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», не вказано бажаний кредитний ліміт.

У заяві позичальника також не зазначена процентна ставка.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до яких визначені: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими витягами з Тарифів та Умов ознайомлений відповідач та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та сплати неустойки (пені, штрафів), які вказані позивачем у позові.

Суд обґрунтовано зазначив, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій банку, який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Даючи оцінку зібраним доказам у справі та застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-13цс19) суд дійшов обгрнутованого висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не містять підпису відповідача, не можуть бути розцінені як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 27 грудня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Оскільки суду не представлено доказів того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, то суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову банку в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач, відповідно до наданого позивачем розрахунку, користувався кредитом наданими йому банком, за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Так згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , останньому 07.06.2013 року встановлено кредитний ліміт 16000 грн, 04.11.2015 року - 15440 грн, 31.01.2017 року - 17200 грн, а 31.01.2019 року - 0 грн, а також були видані ряд кредитних карток, термін дії останньої № НОМЕР_1 , дата відкриття 24.01.2019 року по 09/22 року (а.с.14-15).

Як убачається із представлено позивачем розрахунку заборгованості наданого позивачем, станом на 10 вересня 2020 року заборгованість відповідача за поточним тілом кредиту становить 0,00 грн., а за простроченим тілом кредиту - 55 575,51 грн.

З огляду на те, що позивачем 31 січня 2017 року було встановлено відповідачу кредитний ліміт у розмірі 17200 грн, який 31.01.2019 року зменшено до 0,00 грн, то заборгованість за тілом кредиту у тому числі і прострочена не може перевищувати суму наданого банком кредиту у розмірі 17200 грн.

Разом з тим, як убачається довідки про розрахунок заборгованості за кредитним договором, виписки за договором б/н за період з 27.12.2012 року по 20.07.2021 року ОСОБА_1 вносив особисті кошти на картковий рахунок та з часу встановлення кредитного ліміту у сумі 17200 грн (з 31.01.2017 оку) вніс загалом кошти в сумі 41504,98 грн.

З огляду на зазначене, відсутні підстави для висновку про наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 55 575,51 грн.

Посилання апелянта на те, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів не заслуговують на увагу, оскільки відповідач ствердив, що під час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, він не був належним чином ознайомлений з ними в момент підписання анкети-заяви, а «Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку», в яких передбачені відсотки за користування кредитом, неустойка і інші штрафні санкції, не підписував.

Беручи до уваги, що позивачем не доведено наявність невиконаного відповідачем зобов`язання за кредитним договором, відтак необґрунтованими є вимоги позивача про стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 вересня 2021 року- без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, у випадках передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевськиий