ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/704/21 Номер провадження 22-ц/814/96/22Головуючий у 1-й інстанції Михайлюк О. І. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Пилипчук Л.І., Хіль Л.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 13 вересня 2021 року у складі судді Михайлюк О.І.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вона працювала у Диканському лінійному виробничому управлінні магістральних газопроводів та у 1976 році отримала у користування вищевказану житлову квартиру, в якій вона безперервно проживає до даного часу, сплачує рахунки за користування комунальними послугами та постійно здійснює утримання, ремонти та догляд за будинком.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 13 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач користується квартирою АДРЕСА_1 на підставі договору найму службового житла від 01.02.2008 укладеного між нею та Дочірньою компанією «Укртрансгаз» в особі начальника Диканського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Гришанова В.П., тобто ОСОБА_2 користується квартирою за волею власника та достовірно знає, хто є власником зазначеного нерухомого майно, тому підстави для визнання права власності на квартиру за позивачкою за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України відсутні.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції не враховано факт того, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа чужим майном та відкрито, безперервно ним володіє протягом тривалого часу, що є підставою для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Окрім того, вказала, що відповідачем по справі, як власником спірного майна, було визнано позовні вимоги в повному обсязі, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 1977 року по теперішній час зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Чапаєвської (Петрівської) сільської ради Чутівського району Полтавської області № 700 від 23.08.2013 року та відомостями виконавчого комітету Скороходівської селищної ради №1531 від 24.05.2021 року ( а. с. 12-13).

Відповідно до довідки виданої Диканським лінійним виробничим управлінням магістральних газопроводів № 2639 від 07.11.2008 року, двохквартирний житловий будинок в АДРЕСА_1 виділений у виробниче користування операторам ГРС с. Чапаєве: кв. № 1 - ОСОБА_3 ; кв. № 2 - ОСОБА_1 і знаходиться на балансі Диканського ЛВУМГ (а. с. 8).

Згідно договору найму службового житла від 01.02.2008 року, Дочірня компанія «Укртрансгаз» в особі начальника Диканського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Гришанова В.П. передала, а ОСОБА_1 найняла житло за адресою: АДРЕСА_4 ( на даний час Полтавського) району Полтавської області строком на п`ять років ( а. с. 9-10).

Віповідно до акту приймання-передачі державного майна у комунальну власність від 11.11.2020 року, філія «Управління «Укргазтехзв`язок АТ «Укртрансгаз» передала, а сесія Петрівської сільської ради Чутівського району Полтавської області прийняла у комунальну власність житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 30-31).

Рішенням 5 сесії VIII скликання № 174 від 09.02.2021 року затверджено акт приймання-передачі з балансу та власності Петрівської сільської ради Полтавської області на баланс та у власність Скороходівської селищної ради Полтавської області (а. с. 33).

Рішенням виконкому Скороходівської селищної ради № 64 від 29.04.2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на приватизацію кв. АДРЕСА_4 у зв`язку з відсутністю ордеру на жиле приміщення (квартиру) (а. с.19).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника та достовірно знала про те, хто є власником зазначеного нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Згідно з п. п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Пунктом 66 Постанови Великої Палати Верховного суду від 14 травня 2019 року (Справа № 910/17274/17) визначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Судом першої інстанції було встановлено, що набувши право користування квартирою АДРЕСА_4 на підставі договору найму службового житла, позивач достеменно знала, хто є власником зазначеного нерухомого майна, що унеможливлює набуття нею права власності на дане нерухоме майно за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року по справі № 552/1354/18.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач визнав позов, що є підставою для задоволення позовних вимог, не підтверджуються матеріалами справи.

У заяві представника Виконавчого комітету Скороходівської селищної ради адвоката Бибик В.А., яка міститься в матеріалах справи, не зазначено, що відповідач визнає позов, він лише не заперечує щодо його задоволення (а. с. 47).

Окрім того, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку підлягають встановленню. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 13 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: Л.І. Пилипчук

Л.М. Хіль