Справа № 738/565/21
№ провадження 2/738/5/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2022 року місто Мена Чернігівської області

Менський pайонний суд Чеpнiгiвської областi в складі:

суддi - Волошиної Н.В.

з участю секретарів судових засідань - Донець Г.В., Іванько А.С.,

представників позивача Іващенка В.І., ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

pозглянувши у вiдкpитому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну спpаву за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «МЕНА-АВАНГАРД» до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

У квітні 2021 року ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило солідарно стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на його користь 620106,18 грн завданої шкоди. На обґрунтування позовних вимог ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» зазначило, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 грудня 2018 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, з ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» стягнуто на користь ОСОБА_5 26832,60 гривень заборгованості по заробітній платі, 26664,40 грн компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні в розмірі 606048 грн, 5000 гривень моральної шкоди, 2500 гривень витрат на професійну правничу допомогу та 6558,18 гривень судового збору. Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій та рішень виконуючого обов`язки директора товариства ОСОБА_4 та головного бухгалтера ОСОБА_2 , які займали на час звільнення ОСОБА_5 відповідні посади, ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» було завдано майнову шкоду у розмірі 620106,18 грн, яку просить стягнути солідарно з відповідачів.

Від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заявлені позовні вимоги до нього не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Вважає, що відсутні підстави для притягнення його до відповідальності як за ст. 1166 ЦП України, якою визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, так і за нормами КЗпП. Позивач зазначає, що наказом №65-з від 28 лютого 2017 року за його підписом було звільнено ОСОБА_5 з роботи та передбачалась виплата їй при звільненні компенсації за невикористану відпустку, тобто визнає, що його вини у невиплаті ОСОБА_5 виплат при звільненні немає. Він був призначений на посаду директора в день звільнення ОСОБА_5 , а тому не міг все проконтролювати, вважає, що обов`язки щодо контролю за своєчасністю проведення розрахунків належать до компетенції головного бухгалтера. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року, на яке в обґрунтування позовних вимог посилається позивач, не встановлено неправомірність дій та рішень посадових осіб ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» під час звільнення ОСОБА_5 , натомість було встановлено, що товариство зарахувало кошти нарахованої ОСОБА_5 заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки у рахунок погашення її заборгованості перед товариством, що виникла на підставі договору безвідсоткової позики від 05 вересня 2016 року №47/16, укладеної між ОСОБА_5 та ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД». Йому у перший день призначення на посаду директора товариства нічого не було відомо про укладення такого договору, тому він у наказі про звільнення і розпорядився провести із ОСОБА_5 розрахунки у зв`язку з її звільненням. Таким чином, його вини у тому, що рішенням суду з позивача на користь ОСОБА_5 було стягнуто заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду немає. Щодо положень п.9 ч.1 ст. 134 КЗпП, то дані норми не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, чинним законодавством матеріальна відповідальність працівника (посадової особи) обмежується розміром середньомісячного заробітку працівників.

Представником позивача ОСОБА_6 подано відповідь на відзив, в якому останній зазначає, що до ОСОБА_4 підлягають застосуванню положення ст. 134 КЗпП, заперечення останнього щодо відсутності в його діях вини у заподіянні шкоди спростовані Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2020 року у справі №754/3378/18, ці обставини є преюдиційними для даної справи. На думку представника позивача, ОСОБА_4 намагається перекласти всю вину у повній мірі на головного бухгалтера ОСОБА_2 , проте оскільки не можливо встановити ступінь вини кожного з них, то позивач наполягає на притягненні їх до солідарної відповідальності відповідно до ст. 1190 ЦК України.

Інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 22 липня 2021 року, яке неодноразово відкладалося.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області 14 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 27 вересня 2021 року.

Протокольною ухвалою від 27 вересня 2021 року відкладено розгляд справи по суті за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 ..

За розпорядженням керівника апарату суду №26 від 29 вересня 2021 року відбувся повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з припиненням повноважень судді Слісаря А.В..

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області 04 жовтня 2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 02 листопада 2021 року, яке неодноразово відкладалося за заявами представника відповідача.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Згідно з розпорядженням голови Верховного Суду №2/0/9-22 від 08 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» справа була направлена до Березанського міського суду Київської області, проте у зв`язку з відновленням територіальної підсудності судових справ розпорядженням голови Верховного Суду №27/0/9-22 від 04 травня 2022 року, 18 травня 2022 року повернута Менському районному суду Чернігівської області.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 20 травня 2022 року призначено розгляд справи на 07 червня 2022 року, який відкладався, останній раз на 19 липня 2022 року.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області 19 липня 2022 року провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди закрито, роз`яснено позивачу, що розгляд справи в цій частині належить до юрисдикції Господарського суду Чернігівської області.

Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не була ознайомлена з наказом про звільнення ОСОБА_5 з роботи, вона не була присутня на загальних зборах засновників 24 лютого 2017 року, на яких вирішувалося питання про звільнення ОСОБА_5 з роботи, окрім того, за несвоєчасне проведення розрахунків із ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності притягнута інша особа, а саме ОСОБА_7 .

Фактичні обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що згідно з наказом №18 від 22 лютого 2013 року ОСОБА_2 призначено головним бухгалтером сільськогосподарського кооперативу «Авангард» з 22 лютого 2013 (том 1, а.с.32).

Наказом №160-з від 29 травня 2017 року ОСОБА_2 , головного бухгалтера, звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП з 29 травня 2017 року (том 1, а.с.33).

На підставі заяви ОСОБА_5 про звільнення з роботи та протоколу №3 загальних зборів засновників від 24 лютого 2017 року згідно з наказом №65-з від 28 лютого 2017 року ОСОБА_5 звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП з 28 лютого 2017 року, з виплатою їй компенсації за невикористану відпустку за 38 календарних днів (том 1, а.с.39. 173-177).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року стягнуто з ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» на користь ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 648318,08 грн, моральну шкоду 5000 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн та на користь держави 6558.18 грн. судового збору (том 1, а.с. 146-148).

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року залишено без змін (том 1, а.с.12-24).

Постановою від 05 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 754/3378/18, виданого 30 грудня 20202 року Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з з ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» на користь ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 648318,08 грн, моральну шкоду 5000 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн та на користь держави 6558.18 грн. судового збору (том 1, а.с. 26-27).

Постановою від 16 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області закінчено вказане виконавче провадження внаслідок стягнення з боржника в повному обсязі згідно з виконавчим листом Деснянського районного суду м. Києва № 754/3378/18 від 30 грудня 2020 року коштів у сумі 655818,08 грн (том 1, а.с. 28).

Згідно з довідкою ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» №189 від 28 квітня 2021 року 15 січня 2020 року з поточного рахунку в АТ «ПрокредитБанк» були списані кошти по виконавчому провадженню №64034279 в сумі 721699,89 грн (том 1, а.с.30).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Посадові обов`язки головного бухгалтера встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV, відповідно до п. 7 ст. 8 якого головний бухгалтер забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов`язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства.

Згідно з п.п. 2, 3 ст. 8 даного Закону питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Тобто, головний бухгалтер відповідає за ведення обліку згідно з вимогами законодавства, а за правильну організацію обліку відповідальність несе керівник установи.

Конкретні завдання, обов`язки, права та відповідальність головного бухгалтера у процесі роботи встановлюється в його посадовій інструкції, що розробляється на основі цього Закону і довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників.

Посадова інструкція головного бухгалтера ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» відсутня.

Матеріальна відповідальність є одним із видів юридичної відповідальності та полягає в обов`язку працівника відшкодувати шкоду, яку було заподіяно ним роботодавцю під час виконання своїх трудових обов`язків.

Таким чином, якщо внаслідок невиконання покладених на головного бухгалтера обов`язків підприємству завдано матеріальної шкоди, то він притягується до матеріальної відповідальності.

Відповідальність працівника за шкоду, заподіяну своєму роботодавцю, регулює трудове законодавство, зокрема, глава IX КЗпП.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі чи організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 року № 12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» дані роз`яснення про те, що матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюєтьсяна на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинахз підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обовязків, покладених на нього трудовими договором.

У пункті 4 даного Пленуму роз`яснено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпПУ).

Згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність провести затрати на відновлення, придбання майна та цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

До категорії прямої дійсної шкоди належать недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи, їх втрата, знищення, пошкодження, зіпсуття, витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена; сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені; нестягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника).

Згідно з ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

З наведеного можна дійти висновку, що підставою для настання матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності, як повної, так і обмеженої, відсутні, оскільки відповідач не довів наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Зокрема, відсутні будь-які належні докази того, що відповідач порушив покладені на нього трудові обов`язки.

Крім того, позивачем, враховуючи положення ст. 12, 76-83 ЦПК України, не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про функціональні та посадові обов`язки відповідача, в тому числі і посадову інструкцію, які давали б підстави вважати, що остання може за законом нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем.

Інших обставин, які б з врахуванням положень ст. 134, 135-1 КЗпП України, давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної або обмеженої матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, при розгляді справи не встановлено.

Звертаючись до суду з позовом ТОВ «МЕНА-АВАНГАРД» посилалось як на підставу для відшкодування майнової шкоди на норми КЗпП України, так і на загальні норми ЦК України.

Так, чинне законодавство поряд із поняттям матеріальної відповідальності, визначеної главою ІХ КЗпП України, передбачає існування категорії цивільно-майнової відповідальності в межах положень ЦК України.

При цьому, матеріальна відповідальність, як інститут трудового права, урегульована КЗпП України, який визначає умови, підстави, обсяг та порядок її застосування.

В свою чергу майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Передбачені ст. 1166 ЦК України підстави відповідальності особи за завдану майнову шкоду застосовуються в разі виникнення між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі ст. 1166 ЦК України настає також за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини в заподіянні шкоди.

За загальним правилом, відсутність хоча б одного елемента складу цивільного правопорушення, виключає настання цивільної відповідальності. При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовими договором.

Розмежовуючи матеріальну відповідність від цивільно-майнової, необхідно брати до уваги саме характер допущеного відповідачем правопорушення, внаслідок якого позивачу було спричинено шкоду.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі №924/1473/15, провадження №12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №761/6144/15-ц, провадження №61-18064св18). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

В даному випадку спричинення відповідачем шкоди позивач обґрунтовує неналежним виконанням ним трудових обов`язків, а тому застосуванню підлягають положення відповідних норм КЗпП України.

Відомості про наявність між сторонами спору деліктних зобов`язань відсутні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заявитовариства з обмеженою відповідальністю «МЕНА-АВАНГАРД» до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕНА-АВАНГАРД», місцезнаходження: вул. Піщанівська, 28 м. Мена Чернігівська область, індекс 15600, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 30481568.

Представники позивача:

Іващенко Владислав Іванович, місцезнаходження: вул. Генерала Матикіна, 12 офіс 211 м. Київ, індекс 03131.

ОСОБА_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача:

ОСОБА_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 29 липня 2022 року.

Суддя Н.В.Волошина