Справа № 444/189/21 Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/4005/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника - адвоката Станька Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Станька Юрія Петровича на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

В січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Просила суд визнати автомобіль марки "Пежо Експерт" 2002 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю сторін, як колишнього подружжя, поділити спільно нажите майно подружжя, визнавши в порядку поділу майна подружжя за відповідачем право власності на спірний автомобіль, виділивши даний автомобіль у натурі відповідачу та зобов`язати відповідача сплатити половину дійсної ринкової вартості спірного автомобіля в розмірі 70 000 гривень, поклавши дану суму на депозитний рахунок суду, або добровільно сплативши позивачу.

В обґрунтування своїх вимог покликалась на те, що відповідач є її колишнім чоловіком. Шлюб між ними був зареєстрований 02 вересня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції Львівської області (актовий запис про одруження № 86). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль марки "Пежо Експерт", 2002 року випуску, білого кольору, р.н.з. НОМЕР_1 . Спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем та знаходиться у його користуванні та володінні на даний час. Оскільки спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, тому ще в 2015 році шлюб було розірвано рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 17 червня 2015 року, яке набрало законної сили 07 липня 2015 року. Після розірвання шлюбу з відповідачем питання щодо поділу спільно нажитого автомобіля не було, оскільки на той час було досягнуто згоди щодо користування спірним автомобілем. До 2020 року не було конфліктів з відповідачем щодо спільного користування даним автомобілем, як спільно нажитим майном подружжя. Однак в 2020 р. була змушена звернутися до суду із позовом про стягнення коштів на додаткові витрати на дитину, пов`язані з лікуванням, після чого відповідач категорично відмовився надавати спільно придбаний за час перебування у шлюбі автомобіль у користування і саме тому змушена була звернутися до суду із даним позовом. Таким чином, відповідач почав чинити перешкоди у користуванні спільно нажитим майном з червня місяця 2020 року, у зв`язку із чим вважає, що нею не пропущено строк позовної давності.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Автомобіль марки "Пежо Експерт" 2002 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як колишнього подружжя.

Поділено спільно нажите майно подружжя, та визнано в порядку поділу майна подружжя, за відповідачем ОСОБА_1 право власності на автомобіль, марки "Пежо Експерт" 2002 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 109 тис. грн., виділивши даний автомобіль у натурі відповідачу.

Зобов`язано відповідача ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 половину дійсної ринкової вартості автомобіля марки "Пежо Експерт", 2002 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , що становить відповідно 54 500 гривень, поклавши дану суму на депозитний рахунок суду, або добровільно сплативши ОСОБА_2 .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Станько Юрій Петрович.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки такий почав свій перебіг саме з липня 2015 року, коли відповідач перестав надавати позивачу у користування спірний автомобіль, тобто почав чинити перешкоди позивачу у користуванні спірним автомобілем. Скаржником у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування строку позовної давності, яка необґрунтовано була залишена судом першої інстанції без задоволення.

Крім того стверджує, що хоча спірний автомобіль придбано відповідачем за час шлюбу з позивачем, проте, за кошти які ним отримані від брата за продаж квартири, як плата за відмову відповідача від спадкування майна, що залишилось після смерті батька, такий автомобіль є його особистою приватною власністю, а тому спірний автомобіль не є майном спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу. Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, апелянта ОСОБА_1 та його представника - адвоката Станька Ю.П., на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що такі не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Частково задовольняючи позов про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки "Пежо Експерт" 2002 року випуску було придбано в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, а тому є спільним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.2006 року до 07.07.2015 року (день набрання законної сили рішенням про розірвання шлюбу між сторонами), що стверджується рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 17.06.2015 р.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями свідоцтв про їх народження.

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль марки "Пежо Експерт" 2002 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 .

Спірний транспортний засіб станом на 17.11.2020 р. зареєстровано за громадянином ОСОБА_1 , що стверджується довідкою РСЦ ГСЦ МВС у Л/о від 19.11.2020 р. № 31/13-М-115/аз.

Із копії свідоцтва про реєстрацію т/з вбачається, що власником автомобіля марки "Пежо Експерт" 2002 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (на даний час Розгон) має право користування вказаним автомобілем.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснюється у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється виключно за взаємною згодою, відповідно до чинного ЦК України.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 371 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. (п.22 вищезгаданої постанови).

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі.

Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 71 цього ж Кодексу передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4 ст.71 СК).

Встановивши, що спірний автомобіль було придбано ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_5 (тепер Розгон), суд першої інстанції обґрунтованого відніс цей автомобіль до спільного майна подружжя.

Враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та встановлені фактичні обставини щодо набуття спірного автомобіля і не спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, висновок суду першої інстанції про поділ спільно нажитого майна подружжя є обґрунтованим.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, враховуючи наступне.

Згідно статей 256, 257 та 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, провадження № 61-495св18, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц, провадження № 61-8081св18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, провадження № 61-19445св18.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про дотримання позивачкою позовної давності при зверненні до суду з цими вимогами є обґрунтованими, оскільки позивачка впродовж до червня 2020 р. користувалася спірним майном і лише з червня 2020 р. відповідачем у справі почалися чинитися перешкоди у користуванні спірним майном.

Також безпідставними є покликання апелянта на те, що спірний автомобіль придбаний ним за власні кошти, а саме за кошти які він отримав від реалізації своєї частини батьківського спадку, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження даних фактів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Станька Юрія Петровича - залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03.03.2022 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.