Провадження № 2/361/1822/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2022 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Радзівіл А.Г.

за участю секретар Лелеки В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із позовом в якому просив суд визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратив право користування житлом - будинком АДРЕСА_1 .

Свій позов обґрунтовував тим, що на підставі договору дарування від 25 березня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Юхта Л.М., зареєстрований в реєстрі за №1-1228, ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 .

07 березня 1986 року позивач та ОСОБА_3 уклали шлюб, який був зареєстрований Калинівською сільською радою Броварського району Київської області, актовий запис №9.

08 грудня 1994 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, видане Калинівською сільською радою Броварського району Київської області, актовий запис №216, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області №1318 від 12 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - власник;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 син;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - невістка;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - невістка:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - онука;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 онука.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 12 жовтня 2021 року, в присутності свідків: ОСОБА_10 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_11 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_12 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що ОСОБА_2 не проживає з 2017 року у будинку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 з 21 жовтня 2009 року зареєстрована за вищевказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_2 доводиться позивачу колишньою дружиною, тобто членом його колишньої сім`ї.

З часу реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_2 , у належному позивачу будинку вони проживали разом, однією сім`єю, вели спільне господарство, відповідач була зареєстрована у належному йому будинку та користувалася будинком з його згоди.

З 2017 року відповідач ОСОБА_2 у належному позивачу будинку не проживає, ні постійно, не переважно, ні тимчасово. Речі належні відповідачу, у будинку відсутні. Витрати по утриманню будинку та комунальні послуги по утриманню будинку відповідач не сплачує.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 порушує його права, як власника будинку, тим, що зареєстрована у будинку але не проживає. Нараховуються комунальні витрати по утриманню будинку з урахуванням зареєстрованого відповідача, але вона не несе витрати по обслуговуванню, утриманню та збереженню будинку.

Крім того, у зв`язку з тим, шо відповідач зареєстрована у належному йому будинку, але не мешкає, він позбавляється права отримувати субсидію на оплату комунальних послуг.

Знятися з реєстрації у добровільному порядку відповідач ОСОБА_2 не бажає, та не знімається.

З 2017 року з відповідачем ОСОБА_2 вони однією сім`єю не проживають, не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом, тобто припинені обставини, які були підставою для користуванням будинку, реєстрації у будинку, тому право відповідача користування будинком, реєстрації у будинку, тобто користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника будинку.

Вважає, що його вимоги законні, і, оскільки іншим шляхом захистити свої права, як власника будинку він не може, тому вимушений звернутися до суду, щоб визнати відповідача ОСОБА_2 втратившою право користування житловим приміщенням.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області 12 січня 2022 року ОСОБА_13 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 21 квітня 2022 року.

Будучи належним чином повідомленими, позивач та його представник в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність та просив позов задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомленою, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд дослідивши письмові докази в справі, встановивши обставини в справі та відповідні правовідносини, дійшов до наступного висновку.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обстав і справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів, 3) показаннями свідків.

Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не можезбирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд встановив, що на підставі договору дарування від 25 березня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Юхта Л.М., зареєстрований в реєстрі за №1-1228, ОСОБА_1 , є власником будинку АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.04.2008 року (а.с. 8, 9).

07 березня 1986 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 було укладено шлюб, зареєстрований Калинівською сільською радою Броварського району Київської області, актовий запис №9.

08 грудня 1994 року відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Калинівською сільською радою Броварського району Київської області, актовий запис №216, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с. 10).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області №1318 від 12 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - власник;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 син;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - невістка;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - невістка:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - онука;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 онука (а.с. 11).

Згідно до будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 з 21 жовтня 2009 року зареєстрована за вищевказаною адресою (а.с. 12-14).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 12 жовтня 2021 року, в присутності свідків: ОСОБА_10 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_11 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_12 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що ОСОБА_2 не проживає з 2017 року у будинку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживанняФізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Уцьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції Захист власності передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майнаправомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в будинок і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_1 є власником будинку і як власник цього майна надавав право ОСОБА_2 користуватись ним. На даний час ОСОБА_2 спільним побутом із позивачем не пов`язана, і тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний суд у Постанові від 08.05.2019 року, справа № 454/477/17.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предметаспору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, позивачем надано суду належні, допустимі та достатні докази, які у своїй сукупності дають змогу встановити наявність обставин, які входять до предмету доказування та підтверджують доводи позивача, тому заявлений позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 141, 280-284, 289 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивачем рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Радзівіл А.Г.