печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4822/20-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Дибі І.Б.

за участю:

позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_15

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 грудня 2016 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. за реєстровим № 1259, яким на випадок своєї смерті заповіла позивачу належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , та все інше майно, що буде належати на день її смерті, передавши оригінал заповіту та правовстановлюючі документи на вказану квартиру.

Зауважує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідач ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина на належну ОСОБА_5 за життям квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вказує, що як спадкоємець за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , з метою прийняття спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину на зазначене в заповіті нерухоме майно, звернулася до приватного нотаріуса КМНО Данич О.Ф. із заявою про прийняття спадщини, якому надала оригінал заповіту, посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. від 05 грудня 2016 року.

Проте, нотаріус надала їй витяг із спадкового реєстру, у якому міститься запис про реєстрацію іншого заповіту ОСОБА_5 , посвідченого 13 вересня 2017 року приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15 за реєстровим № 2515.

Зауважує, що з огляду на десять років близького спілкування із заповідачем, їй було відоме коло спілкування ОСОБА_5 та жодна із таких осіб не є призначеним спадкоємцем, а за оспорюваним заповітом, складеним від імені ОСОБА_5 13 вересня 2017 року спадкоємцем є невідома їй за життя особа, не пов`язана жодними стосунками та зв`язками із спадкодавцем, в зв`язку із чим, зміст цього заповіту не міг бути відомий останній, відповідно не міг бути прочитаний нею вголос і не може містити справжнього її підпису.

Враховуючи викладене, просить встановити нікчемність заповіту від 13 вересня 2017 року, складеного від імені ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2515 та зареєстрованого в Спадковому реєстрі 13 вересня 2017 року № 61216931; застосувати наслідки недійсності нікчемного заповіту від 13 вересня 2017 року, складеного від імені ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2515 та зареєстрованого в Спадковому реєстрі 13 вересня 2017 року № 61216931 шляхом скасування його державної реєстрації в Спадковому реєстрі; визначити, що рішення суду в цій справі є підставою для виключення із Спадкового реєстру всіх відомостей, що були внесені до нього 13 вересня 2017 року за № 61216931 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15, внаслідок посвідчення нею заповіту від 13 вересня 2017 року, складеного від імені ОСОБА_5 , зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2515.

Ухвалами судді від 07 лютого 2020 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 належним чином засвідчені копії матеріалів, на підставі яких посвідчувався заповіт від 13 вересня 2017 року.

08 квітня 2020 року до суду надійшов відзив на вказаний позов від представника приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_15, в яких адвокат Заруднєв Є.О. просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що нотаріусом було дотримано порядок посвідчення оспорюваного заповіту за місцем проживання ОСОБА_5 , який заповідач не могла самостійно підписати через хворобу та поважний вік; нотаріус є неналежним відповідачем у спорах щодо спадкового майна; позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки остання не є членом сім`ї, а визнання нікчемним оспорюваного заповіту не відновить дії складеного відносно неї заповіту; вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та скасування реєстрації оспорюваного заповіту є похідними від вимог про визнання нікчемним заповіту від 13 вересня 2017 року.

У липні 2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус КМНО ОСОБА_15, про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту, в якій позивач вказує про те, що вона дізналася, що спадкоємцем за оспорюваним заповітом є ОСОБА_4 , яка не входила до кола спілкування ОСОБА_5 ; оспорюваний заповіт не було записано зі слів ОСОБА_5 , а було записано зі слів спадкоємця; зазначення в заповіті від 13 вересня 2017 року про неможливість власноручно розписатися через хворобу та похилий вік є фальсифікацією, оскільки в цей же день остання розписалася у відомості про отримання пенсії, так само як і неправдивими є відомості про виїзд нотаріуса за місцем проживання ОСОБА_5 , якого насправді не було; текст оспорюваного заповіту містить дописки, зроблені приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15, а також в ньому не зафіксовано факту прочитання його вголос ОСОБА_5 , і в зазначенні часу його складання наявні протиріччя.

Ухвалою суду від 22 липня 2020 року замінено первісного відповідача приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_15 належним відповідачем - ОСОБА_4 , а приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_15 залучено в якості третьої особи.

01 грудня 2020 року до Печерського суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву від ОСОБА_4 , в якому остання просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що оспорюваний заповіт вчинено у встановлений законом спосіб; при цьому, зазначила, що допомагаючи своїй тітці ОСОБА_6 , яку було призначено соціальним працівником ОСОБА_5 по доставці продуктів до помешкання останньої, вона познайомилася із заповідачем у липні 2017 року, а в серпні-вересні цього ж року остання виявила бажання скласти на неї заповіт; на її та ОСОБА_6 прохання 12 вересня 2017 року приватний нотаріус КМНО ОСОБА_15, прибувши до місця проживання ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1 , роз`яснила заповідачу, що для складення заповіту крім підпису, їй необхідно власноручно записати інформацію про те, що заповіт особисто нею прочитано вголос, власноручно підписано та записати своє прізвище та ініціали, на що ОСОБА_5 повідомила про неможливість написання усіх необхідних даних через нещодавно отриману травму руки, однак погодилася на підписання заповіту іншою особою за присутності двох свідків, явку яких забезпечила ОСОБА_6 ; 13 вересня 2017 року оспорюваний заповіт було посвідчено нотаріусом після прочитання його вголос ОСОБА_5 та підписання свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; можливе підписання ОСОБА_5 відомості про отримання пенсії 13 вересня 2017 року не виключає неможливість підписання нею оспорюваного заповіту.

18 грудня 2020 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає про те, що відповідачем та третьою особою всупереч ст. 93 ЦПК України не надано відповіді на запитання про обставини, що мають значення для справи; відзив не містить заперечень проти інших підстав для встановлення нікчемності заповіту, окрім обставин підписання заповіту іншою собою за наявності фізичної спроможності ОСОБА_5 зробити це власноруч; приватний нотаріус КМНО ОСОБА_15, усвідомлюючи, що заповідач спроможна вчинити власноручний підпис, сфальсифікувала заповіт, вказавши у документах про неспроможність ОСОБА_5 це зробити; ОСОБА_4 не входила до кола спілкування заповідача, не була її родичкою або близьким другом, систематичної допомоги їй не надавала; окрім підпису, законодавством не передбачено, що записи про прочитання вголос заповіту та інші написи мають бути вчинені виключно заповідачем; ОСОБА_5 13 вересня 2017 року була ідентифікована співробітником «Укрпошти» за паспортом та власноручно розписалася про отримання пенсії у відомостях, написавши дату такого отримання.

Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року закінчено підготовче провадження в указаній справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 13 травня 2021 року витребувано у КНП «Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» належним чином засвідчену виписку з амбулаторної карти ОСОБА_5 станом на 13 вересня 2017 року.

09 листопада 2021 року до суду від позивача надійшла повторна уточнена позовна заява, в якій ОСОБА_1 просить визнати недійсним заповіт від 13 вересня 2017 року, складений від імені ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2515 та зареєстрований в Спадковому реєстрі 13 вересня 2017 року № 61216931, як такий, що вчинено проти справжньої волі ОСОБА_5 внаслідок застосування до неї психологічного тиску; визначити, що рішення суду в цій справі є підставою для виключення із Спадкового реєстру всіх відомостей, що були внесені до нього 13 вересня 2017 року за № 61216931 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15, внаслідок посвідчення нею заповіту від 13 вересня 2017 року, складеного від імені ОСОБА_5 , зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2515.

У цій позовній заяві, крім викладених обставин щодо порушень форми та посвідчення заповіту від 13 вересня 2017 року та зазначених доказів, що їх підтверджують, які містяться у поданій ОСОБА_1 у липні 2020 року уточненій позовній заяві, також вказано про те, що 13 вересня 2017 року ОСОБА_5 була поставлена ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15 перед фактом про посвідчення оспорюваного заповіту, який не відповідав її волі внаслідок перебування під психологічним тиском через характер взаємовідносин між ними (відсутність дружніх чи родинних стосунків), а також вік та стан здоров`я заповідача, при цьому, в амбулаторній кратці ОСОБА_5 відсутні записи про травми руки як в день посвідчення заповіту, так і до того дня, отже ОСОБА_5 , маючи фізичну можливість розписуватися і виконувати рукописні тексти, імітувала перед ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а також приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15 неможливість це зробити, що було виявом спротиву заповідача психологічному тиску з боку відповідача та соціального працівника ОСОБА_6 .

В судовому засіданні 09 листопада 2021 року у зв`язку з надходження до суду уточненої позовної заяви та прийняття її судом, оскільки підстави, викладені в уточненій позовній заяві стали відомі після допиту свідків в судовому засіданні, суд ухвалив повернутися до стадії підготовчого провадження.

08 грудня 2021 року до суду надійшов відзив від представника відповідача на повторну уточнену позовну заяву, в якому останній просить у позові відмовити, посилаючись на відсутність підтверджень про вчинення на ОСОБА_5 психологічного тиску з боку відповідача та ОСОБА_6 та дійсної волі на вчинення оспорюваного заповіту, який посвідчено у встановлений законом спосіб.

13 січня 2022 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на повторну уточнену позовну заяву, яка за своїм змістом є фактично аналогічними відповіді на відзив, яка надійшла до суду від представника позивача 18 грудня 2020 року та уточненим позовним заявам.

Ухвалою суду від 26 липня 2022 року закінчено підготовче провадження в указаній справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та його представник, кожен зокрема, позов підтримав і просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзивах.

Третя особа приватний нотаріус КМНО ОСОБА_15 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 06 серпня 2019 року Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 242.

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема й належна ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло

За життя ОСОБА_5 склала заповіт від 05 грудня 2016 року, яким на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження: квартиру АДРЕСА_1 , та все її майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 .

Вказаний заповіт підписано ОСОБА_5 та посвідчено приватним нотаріусом Відутою О.В. на запрошення та у зв`язку з похилим віком заповідача в квартирі АДРЕСА_1 .

Ці обставини сторонами визнаються та не оспорюються.

Крім того, судом з`ясовано, що ОСОБА_5 за життя склала не один заповіт.

Зокрема, 13 вересня 2017 року, остання на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 .

Із змісту оспорюваного заповіту вбачається, що у зв`язку з тим, що заповідач не може сама підписати заповіт, через хворобу та похилий вік, заповіт прочитано вголос і підписано ОСОБА_7 та посвідчено в присутності двох свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15, а також зазначено, що заповіт прочитано вголос заповідачем і укладено та посвідчено за адресою: АДРЕСА_2 .

На виконання вимог законодавства позивачка, звернувшись із заявою про прийняття спадщини за заповітом до приватного нотаріуса КМНО Данич О.Ф., отримала від нотаріуса витяг зі Спадкового реєстру від 10 грудня 2019 року, з якого дізналася про існування оспорюваного заповіту.

Допитана в якості свідка третя особа приватний нотаріус КМНО ОСОБА_15 пояснила, що до неї звернулася ОСОБА_4 , яка наглядала за ОСОБА_5 , з тим, що остання хоче скласти заповіт, але приїхати до контори не має можливості, так як вона себе погано почуває. В той же день вони поїхали до неї додому, де вона задавала запитання, на які заповідач відповіла, що хоче передати квартиру ОСОБА_4 , яка її доглядає та вказала, що родичів в неї немає, та пояснила, що впала і пошкодила руку та бік і може лягти у лікарню, тому хоче, як найшвидше написати заповіт, а на її вказівки, що потрібно буде написати на заповіті, що документ прочитано вголос і підписати заповіт особисто та підписатися у реєстрі, ОСОБА_5 відповіла, що на даний час не може так багато написати та може поставити лише підпис. Після цього ОСОБА_4 знайшла свідків і наступного дня було підготовлено документи для посвідчення заповіту.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що він є рідним братом ОСОБА_5 , яка не справляла враження людини, яка чогось потребує. Іноді хворіла. До неї приходили соціальні працівники. Він не знав коли вона складала заповіт. Раз в два тижні зв`язок з сестрою підтримував, знав близьке коло її спілкування та це є позивач та її чоловік ОСОБА_11 , які дуже багато уваги та часу приділяли їй, відвідували ОСОБА_5 кожного дня. ОСОБА_4 не бачив і про неї сестра йому не розповідала. Різні люди допомагали ОСОБА_5 , однак не відповідач і вона хотіла заповісти квартиру людям, які будуть її доглядати. На останньому своєму дні народженні, 03 липня 2019 року вона хоч і була лежача через перелом шийки бедра, однак писала щось. Що стосується травми руки він взагалі нічого не знає.

Свідок ОСОБА_12 вказала, що є племінницею ОСОБА_5 , дуже добре знали одне одного, вона була присутня у тітки на всі свята. До кола спілкування якої входили сусіди ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_11 , з якими знайомі з 2010 року та про яких тітка завжди добре відгукувалась, які останні роки постійно навідувались до неї, доглядали тітку і надавали їй медичну допомогу. ОСОБА_5 хотіла залишити квартиру позивачу, про що особисто їй говорила. Сусіди ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_11 організували доглядальницю тітці, а пізніше й похорон. Про те, що ОСОБА_5 склала заповіт на позивача, вона їй особисто про це говорила. Про те, що тіткою було складено заповіт на ОСОБА_4 їй не відомо, і останньої вона не бачила. ОСОБА_6 вона також не знає. ОСОБА_5 ходила погано, але писала листівки, вірші.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що познайомились з ОСОБА_5 в 2000 році. Вона навчалась і проживала в останньої до 2005 року, а потім з 2008 року по 2010 рік, а вийшовши заміж переїхала від неї, проте вони дуже тісно спілкувались до самої смерті. У ОСОБА_5 було дуже багато друзів і знайомих, і про пару, яка її доглядала - позивача та її чоловіка дуже багато розповідала. Вони часто бачилася на її дні народження. ОСОБА_5 спочатку склала заповіт на свою племінницю ОСОБА_12 , яка потім за станом здоров`я не могла до неї навідуватися, тому ОСОБА_5 змінила заповіт на ОСОБА_1 . Після того, як ОСОБА_5 зламала шийку бедра, почала усвідомлювати, що потребує постійного догляду. ОСОБА_5 зберігала здоровий глузд до самої смерті. Заповідаючи квартиру позивачу, ОСОБА_5 хотіла віддячити тим людям, які її доглядали та не могла заповісти її на незнайомих людей. ОСОБА_4 вона не знає. Їй відомо, що був перший соціальний працівник на ім`я ОСОБА_14 , ОСОБА_6 ОСОБА_5 не називала. Про те, що ОСОБА_5 впала і травмувала руку їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_7 показав, що підписав оспорюваний заповіт і в цей же день бачив ОСОБА_5 , яка хотіла його підписати. У кімнаті коли складався заповіт, були присутні ОСОБА_5 , нотаріус і ще дві жінки, яких він раніше не бачив. Відповідач є його сусідкою, а також ОСОБА_6 , які проживають в різних квартирах. ОСОБА_5 сама підписати заповіт не могла, оскільки в неї була хвора рука. З відповідачем та ОСОБА_6 вони знайомі десять років. Як нотаріус складала заповіт і процес його виготовлення не бачив. Змісту заповіту не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_6 , яка є соціальним працівником, пояснила, що працювала у ОСОБА_5 з 2017 року. Відносини між ними були дуже добрі, довірливі, вона залишалась на ніч. Відповідач, будучи її племінницею, працювала недалеко тому допомагала їй та з ОСОБА_5 . ОСОБА_4 знайшли швидко спільну мову, яка була в неї шість разів і ОСОБА_5 сама захотіла допомогти її племінниці склавши заповіт. Вона знайшла свідків для посвідчення заповіту на прохання ОСОБА_5 , якими є її знайомі сусіди. Вона не була присутня під час посвідчення заповіту, як і ОСОБА_4 . Заповіт спочатку знаходився у ОСОБА_5 , яка його пізніше передала ОСОБА_4 . ОСОБА_5 впала і пошкодила руку. ОСОБА_5 , отримуючи пенсію, ставила підпис. Після оформлення заповіту ОСОБА_4 декілька разів приходила до ОСОБА_5 .

Загалом покази свідків, окрім допитаного приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_15 , за наявності факту його юридичної зацікавленості у вирішенні справи (предметом спору є правовий документ, посвідчений цим же нотаріусом), не суперечать одне одному, з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_16 понад п`ять років до дня смерті ОСОБА_5 здійснювали догляд за нею, поховали останню, і вона, в свою чергу пообіцяла, що все майно після смерті залишить позивачу.

При цьому, суд не приймає за достовірні показання свідка ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_5 мала бажання заповісти своє майно ОСОБА_4 , з огляду на зацікавленість цього свідка у вирішенні даного спору (вони є родичами), непідтвердження таких обставин щодо вирішення з боку відповідача ряду питань побутового, медичного та соціального характеру, що стосуються ОСОБА_5 , жодним доказом.

Також судом встановлено та із виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_5 від 11 серпня 2021 року вбачається, що у амбулаторній картці хворої відсутні будь-які записи щодо травми руки, як станом на вересень 2017 року, так і за попередній період.

Крім того, згідно з відомістю № 87/3006 форми В1-М від 13 вересня 2017 року на виплату пенсій, соціальних допомог за вересень 2017 року, ОСОБА_5 власноручно розписалася про отримання пенсії, проставивши відповідну дату (13/ІХ-17г).

При цьому, матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_5 протягом усього 2017 року писала святкові привітання (листівки) позивачу та її чоловікові ОСОБА_16 власноручно.

Крім того, доданими до справи фотокопіями підтверджується проведення стороною позивача разом із ОСОБА_5 низки спільних святкувань та зустрічей, починаючи липня 2011 року та до дня смерті заповідача (05 серпня 2019 року).

Також, судом встановлено, що 07 серпня 2019 року позивачем укладено з Ритуальною службою СКП «Київський крематорій» договір-замовлення № 1.116265К на організацію та проведення поховання ОСОБА_5 та замовлено виготовлення та оплачено меморіальну табличку, а також 06 серпня 2019 року отримано виплату допомоги на поховання заповідача та лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_5 № НОМЕР_1 .

Вказані обставини стороною відповідача не спростовані.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1, ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування;

Частиною 2 ст.1248 ЦК України встановлено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України.

Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Як визначає ЦК України, заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення, дати та місця народження заповідача і підписується заповідачем власноручно.

Заповідач може написати заповіт власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів.

Нотаріус може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який робить запис перед своїм підписом.

Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

За змістом ч. 3 ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило.

Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що «відповідно до частиною другою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу (ч.2 ст. 207 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абз. 1 ч. 4 ст. 207 ЦК України).

Аналіз абз. 1 ч. 4 ст. 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.

Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Статтею 56 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається.

У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, які встановлені судом на підставі належних і допустимих доказів, суд приходить до висновку, що в момент складення заповіту недотримано вимог порядку його укладення та посвідчення, оскільки зібраними у справі доказами в їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні підтверджується, що 13 вересня 2017 року заповідач могла самостійно підписати оскаржуваний заповіт, тому його підписання замість ОСОБА_5 ОСОБА_7 суперечить ЦК України та Закону України «Про нотаріат».

Отже, встановивши під час судового розгляду фізичну можливість підписання правочину особисто самою ОСОБА_5 , та відсутність підтверджень того, як зазначає сторона відповідача, що заповідач на час складання заповіту отримала травму руки і не могла сама писати,суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для кваліфікації заповіту як нікчемного, через те,що волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним йому майном не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а ОСОБА_7 не мав права підписувати в такому разі оспорюваний заповіт замість спадкодавця ОСОБА_5 .

Оскільки заповіт посвідчено з порушенням, то наступають наступні наслідки.

Як уже було зазначено вище, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ст. 1257 ЦК України).

Поняття «нікчемність правочину» застосовується у ст. ст. 27, 215 ЦК України.

В силу ст.27 ЦК України нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно ст.215 ЦК України встановлений зв`язок між поняттями «нікчемний» та «недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт).

Аналіз статей 204 і 215 ЦК свідчить, що законодавцем обраний підхід, при якому оспорюваність договору конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність договору має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого договору як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК). Тобто існують причини для спору з приводу дійсності правочину, який оспорюється. Вони можуть бути досить різноманітні: помилка (ст. 229 ЦК), обман (ст. 230 ЦК), насильство (ст. 231 ЦК) та інші дефекти. У ЦК окремо регулюються певні підстави для оспорювання правочинів (статті 222, 223, 225, 227, 229, 233, 234, 235), але вичерпний перелік підстав не міститься. Це означає, що будь-який правочин можна оспорити, якщо він не відповідає загальним вимогам чинності правочину (ст. 203 ЦК України).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків (тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків). У доктрині та судовій практиці тривалий час існували дискусії щодо допустимості позову про визнання недійсним нікчемного правочину (негаційного позову). Аргументи на підтримку існування висловлювалося те, що: окремі позови направлені тільки на констатацію факту, який існує незалежно від рішення суду; рішення суду прийняте за негаційним позовом лише констатує нікчемність правочину, адже вона встановлена в нормі закону. Недопустимість негаційного позову пояснювалася тим, що при оспорюванні має існувати предмет оспорювання (договір/правочин). Проте при пред`явленні позову про визнання недійсним нікчемного правочину «предмет» оспорювання відсутній, у зв`язку з тим, що нікчемність правочину передбачена імперативною нормою закону. Велика Палата Верховного Суду висловилася на підтримку недопустимості пред`явлення негаційного позову.

За наведеного та з урахуванням викладених обставин справи, суд вважає, що оскаржуваний заповіт в силу закону є нікчемним, а визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони, або іншої заінтересованої особи не є належним способом захисту прав, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає й правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Оскільки судом встановлені обставини того, що заповіт було посвідчено з порушенням вимог закону (у момент складення заповіту у ОСОБА_5 не було фізичних вад або хвороби, які б позбавили її здатності самостійно вчинити на заповіті свій підпис, хоча на ньому проставлено підпис іншою особою, що свідчить про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача), суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, так як задоволення позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним не призведе до відновлення порушеного права останньої.

При цьому, факти наявності психологічного тиску з боку відповідача та соціального працівника ОСОБА_6 на ОСОБА_5 не підтверджені жодним належним і допустимим доказом.

А отже, позовні вимоги про визнання заповіту недійсним є необґрунтованими та недоведеними.

Решта доводів позовної заяви стосуються наявності формальних помилок і неточностей при складанні заповіту та не свідчать про нікчемність заповіту.

Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та вимоги Цивільного кодексу України, слід зазначити, що вчинення наступного нікчемного заповіту не може скасовувати попередній заповіт, оскільки нікчемний заповіт не породжує будь - який правовий результат.

При ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову, всі судові витрати понесені сторонами покладаються на позивача в силу положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Л. Бусик