КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/3232/21 Головуючий у суді І інстанції Соловей Г.В.
Провадження № 22-ц/824/2914/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Фастівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Фастівської міської ради, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності разом з чоловіком ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1 . 9 серпня 2008 року дочка одружилась, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народила онуку ОСОБА_3 , яка була зареєстрована по місцю проживання матері за вказаною адресою. У 2017 році відповідач разом зі своєю неповнолітньою дитиною виїхали за кордон, прийняли громадянство іншої країни та постійно проживають до теперішнього часу за адресою: АДРЕСА_2 . В липні ОСОБА_2 надіслала довіреність, якою уповноважила позивача бути представником по питанню зняття її та дитини з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, на звернення позивача до відділу ведення Єдиного демографічного реєстру населення Фастівської міської ради із заявою про зняття з реєстраційного обліку відповідачів було відмовлено з посиланням на порушення прав неповнолітньої дитини. Позивач вважає таку відмову безпідставною з огляду на те, що рішення про зняття з реєстрації місця колишнього проживання її дочка прийняла добровільно, що не суперечить вимогам закону та не порушує права дитини.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що діюче законодавство не передбачає можливості позбавлення співвласника права користування належним йому житловим приміщенням на тій підставі, що він не проживає в ньому. Дитина також має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Урахувавши недопущення порушення прав малолітньої дитини та співвласника житла, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що відповідач позбавлена самостійно можливості вирішити питання щодо зняття її та дитини з реєстраційного обліку у квартирі і питання про її виселення чи позбавлення права власності у пред`явленому позові не ставилося.Водночас реєстрація відповідачів у квартирі та не проживання в ній без поважної причини на протязі чотирьох років позбавляє позивача права на отримання субсидії і змушує щомісячно сплачувати за них комунальні послуги. Також, відповідач подала заяву про визнання позовних вимог з проханням задовольнити їх, проте суд першої інстанції необґрунтовано вважав, що має місце порушення прав власника на користування належним йому житловим приміщенням, неправильно застосувавши норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючи у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона та члени її сім`ї є громадянами іншої держави, де мають постійне проживання та реєстрацію, а зняття їх з реєстраційного обліку згідно наданої позивачу довіреності не впливає на право користування житлом, яке є предметом судового розгляду.

Втім, вказаний відзив не приймається колегією суддів до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Служба у справах дітей та сім`ї Фастівської міської ради надіслала на електронну адресу суду апеляційної інстанції лист, в якому просила розглянути справу за відсутності її представника та ухвалити рішення в інтересах малолітньої ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва на право спільної сумісної власності на квартиру, виданого 25 грудня 1992 року Фастівським міжміським БТІ відповідно до рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради народних депутатів від 8 грудня 1992 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Згідно із довідкою КП ФМР «Фастівська ЖЕК» від 3 вересня 2021 року, ОСОБА_1 дійсно зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , а її сім`я складається із 4 чоловік: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 (чоловік), ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 (дочка), ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3 (онука), ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із свідоцтва про народження, виданого 25 листопада 2009 року ВРАЦС Фастівського МРУЮ Київської області, вбачається, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадяни України ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

До позовної заяви долучено копії: довідки від 29 січня 2019 року про те, що ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає з 22 листопада 2017 року за адресою: АДРЕСА_2 та разом з нею зареєстровані: ОСОБА_8 (чоловік) та ОСОБА_3 (дочка); свідоцтва про реєстрацію за місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що дитина зареєстрована за вищевказаною адресою; паспорту ОСОБА_2 громадянина іншої держави; які видані органами російської федерації.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому колегія суддів відзначає, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Так, Конституцією України передбачено як захист права власності (стаття 41), так і захист права на житло (стаття 47).

За приписами статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Положеннями статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність пред`явлених вимог про визнання одного із співвласників за позов іншого таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, оскільки відповідач має рівне з позивачем право, зокрема на володіння і користування цим майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятої у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Як правильно вказав місцевий суд, чинне законодавство України не передбачає можливості позбавлення співвласника права користування належним йому житловим приміщенням на тій підставі, що він не проживає в ньому, в тому числі на підставі частини другої статті 405 ЦК України.

Вказана норма матеріального права передбачає можливість втрати права користування житлом (за певних умов) саме члена сім'ї власника житлового приміщення, а не самого власника (співвласника), тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.

У даному випадку подана відповідачем в справі заява про визнання позову також не має значення для правильного вирішення справи з урахуванням того, що таке визнання суперечить закону, а також порушує житлові права та інтереси малолітньої дитини (частина четверта, п`ята статті 206 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Отже, в силу положень статті 405 ЦК України і статті 156 ЖК УРСР права члена сім`ї власника житла на цей об`єкт є похідними від прав самого власника.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися не тільки на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі), а й на законі.

За змістом статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У частині четвертій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При цьому, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів його сім`ї.

У рішенні від 2 рудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 6 листопада 2018 року у справі № 1326/1314/2012 (провадження № 14-358звц18).

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, правовий режим якої визначається з урахуванням інтересів всіх її учасників, а співвласники мають рівні права у здійсненні права власності, відтак малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як член сім`ї (дочка) співвласника квартира - ОСОБА_2 , має право на проживання в ній і таке право на житло не підлягає обмеженню за позовом іншого співвласника - ОСОБА_1 .

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постановах від 26 листопада 2020 року у справі № 464/1129/18 (провадження № 61-9577св19) та від 31 березня 2021 року у справі № 727/9367/18 (провадження № 61-17312св19).

Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід також зазначити, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Статтею 7 СК України, частиною першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

За змістом зазначених норм, права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток, виховання та належні умови проживання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Як зазначалось вище, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

За обставин даної справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення права користування малолітньої дитини квартирою АДРЕСА_1 , в які вона зареєстрована, за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла на території України, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

З урахуванням підстав та обґрунтування позовних вимог у цій справі, колегія суддів констатує, що спір фактично виник у зв`язку з тим, що відділ ведення Єдиного демографічного реєстру населення Фастівської міської ради відмовив ОСОБА_1 , яка діяла на підставі довіреності від 20 липня 2021 року від імені її дочки - ОСОБА_2 , у знятті відповідачів з реєстраційного обліку у вказаному помешканні, що позивач вважає безпідставним.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що орган місцевого самоврядування відмовив позивачу у вчинення зазначених реєстраційних дій, прийняв відповідне рішення про відмову у знятті осіб з реєстрації місця проживання, а також, що таке рішення оскаржувалося заінтересованими особами у встановленому законом порядку.

Необґрунтованими є посилання апеляційної скарги на положення статей 71, 72 ЖК УРСР,якими врегульовано житлові права осіб у державному (комунальному) житловому фонді та не регулюються правовідносини з приводу користування житловим фондом у квартирах (будинках) громадян, які належать їм на праві приватної чи спільної сумісної власності.

З огляду на наведене, аргументи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а відтак не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко