Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/3957/15-ц
номер провадження 2/695/60/22

15 серпня 2022 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
секретаря Оніщенко Н.В.
представника позивача, адвоката Манжари Д.С.,
представника відповідача, адвоката Сизька Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Золотоніської міської ради про відновлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у листопаді 2015 року звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Золотоніської міської ради, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.02.2017 просить:
- усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 600 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 з боку суміжного землекористувача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: відновити межі між земельними ділянками, землекористувачів ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 у відповідності до Генерального плану земельної ділянки та планувальному завданню на його забудову на підставі рішення виконкому Золотоніської міської ради № 17 від 24.07.1956 та демонтувати частину паркану землекористувача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , що встановлений на земельній ділянці спільного користування Золотоніської міської ради;
- демонтувати криницю, що перебуває у спільній власності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ) з дотриманням санітарних вимог та запобіганням забруднення водоносного горизонту;
- стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору та судові витрати по справі.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що вона є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке отримала на підставі договору дарування будинку від 23.12.2002р. У постійному користуванні під будинковолодінням перебуває земельна ділянка загальною площею 600 кв. м. з 1956р. у відповідності до рішення виконкому Золотоніської міської ради №17 від 24.07.1956р. Земельна ділянка за вказаною адресою межує з земельними ділянками відповідачів та проїздом, що перебуває у комунальній власності. Позивач вважає, що у зв`язку із самовільною зміною ОСОБА_2 фактичних меж земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні за адресою: АДРЕСА_2 , позивач позбавлена можливості належного користування земельною ділянкою під її домоволодінням, адже зменшився розмір земельної ділянки загального користування, яка перебувала в постійному користуванні, як спільний заїзд з АДРЕСА_4 . Таким чином ОСОБА_2 обмежила та безпідставно зменшила доступ та під`їзд до її будинковолодіння, чим порушила її права.
Також у позові зазначено, що на території земельної ділянки спільного користування належної Золотоніській міській раді розміщена криниця, яка перебуває у спільній власності сторін. Як зазначено у позові ця криниця занедбана, є недіючою, вода у ній відсутня, ніхто з співвласників нею не користується та не доглядає. Розміщення криниці також створює перешкоди позивачу у користуванні належній їй земельною ділянкою. ОСОБА_2 спочатку надавала згоду на демонтаж вказаної криниці, однак в подальшому відмовилась від даної згоди. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 також ігнорують вимоги позивача щодо демонтажу вказаної криниці.
Неврегульованість даного спору та поведінка відповідачів, створює перешкоди позивачу у вільному користуванні як власною земельною ділянкою, так і земельною ділянкою загального користування, обслуговуванні споруд та подальшій приватизації земельної ділянки, що перебуває у її фактичному користуванні, а тому такі протизаконні дії відповідачів змусили позивача звернутись до суду із даним позовом за захистом її прав.
Ухвалою суду від 17.12.2015 відкрито провадження у справі за даним позовом.
Ухвалою суду від 25.10.2016 призначено по даній справі судово-технічну експертизу, зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.
У подальшому ухвалою від 20.10.2016, у зв`язку із закінченням повноважень судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Чирви О.І., на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2016 дану цивільну справу прийнято суддею Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Середою Л.В. до свого провадження, поновлено провадження у справі.
Ухвалою від 27.12.2017 постановлено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з розгляду справи.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 адвокат Сизько Д.Б. надав до суду відзив від 23.01.2018, в якому вказує про безпідставність позовних вимог, оскільки за позивачем не зареєстровано право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . На думку представника відповідачів, позивачем у позові не доведено наявності порушення її прав з боку відповідачів. Також представником відповідачів зазначено, що до компетенції суду не належить встановлення меж земельної ділянки, а криниця, демонтувати яку просить позивач, належить сторонам на праві спільної власності, а оскільки інші співвласники цієї криниці категорично заперечують проти її демонтажу, то зазначений об`єкт не може бути демонтований з огляду на наявність у сторін права власності на нього.
Ухвалою від 23.03.2018 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Манжара Д.С. на задоволенні позову наполягали у повному обсязі. При цьому представник позивача пояснив суду, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує межовий спір, а позивач зверталася до міської ради із відповідною заявою про його вирішення, однак вказана заява була проігнорована. Позивач є належним користувачем земельної ділянки, хоч її право належним чином не зареєстроване, а відповідні документи на земельну ділянку відсутні. Вказував, що на момент дарування будинку криниця не створювала для позивача жодних перепон, однак в подальшому, в наслідок дій ОСОБА_2 , а саме зміни межі земельної ділянки, остання створює перешкоди в належному користування майном позивача, адже заважає проїзду до гаража.
Представник ОСОБА_3 адвокат Сизько Д.Б. у судовому засідання проти задоволення позову заперечував та вказував, що відновлення межі земельної ділянки не відноситься до компетенції суду, тим більше, що позивач не є власником та належним користувачем земельної ділянки, оскільки її права належним чином не зареєстровані та не доводяться жодними доказами. Крім того вказував на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів меж земельної ділянки позивача та їх порушення з боку відповідачів.
Представник Золотоніської міської ради в попередніх судових засіданнях проти задоволення позову не заперечував та вказав, що земельна ділянка, якою користується ОСОБА_1 , мала виїзд на АДРЕСА_5 , а в подальшому позивач змінила вказаний виїзд на АДРЕСА_6 . Крім того, вказував, що для демонтажу криниці необхідно демонтувати більшу частину паркану ОСОБА_2 , крім того до повноважень міської ради демонтаж криниці не відноситься, оскільки вказана криниця є спільним майном ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У подальшому представник міської ради в судове засідання не з`явився, однак скерував до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вирішення спору по суті поклав на розсуд суду.
Відповідач ОСОБА_2 в попередніх судових засіданнях проти задоволення позову заперечувала та вказувала, що всі сусіди користувалися криницею з 1996 року, потім позивач сама ж її засипала. У 2015 році позивач збирала згоду по сусідах на її демонтаж, однак вона такої згоди не давала та заперечує проти такого демонтажу. У подальшому відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не прибули, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Враховуючи участь вказаних відповідачів в попередніх судових засіданнях та через свого представника, надання ними своїх пояснень по суті спору, належне повідомлення про час та місце розгляду справи та відсутності клопотань про перенесення судового засідання, суд вважає за можливе розгляд справи здійснювати за відсутності останніх.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.
З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі договору дарування від 23.12.2002, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 3660 та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.10.2007, позивач є власником домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №101068651.
Позивач вказує, що в її користуванні під будинковолодінням перебуває земельна ділянка, загальною площею 600 кв. м. Вказана земельна ділянка була виділена попередньому власнику рішенням виконкому Золдотоніської міської ради №17 від 24.07.1956р. Розміри земельної ділянки складають 9.5м 43.00 м. -14 м. -37 м. 7.50 м.
Згідно з Генпланом земельної ділянки та планувального завдання на її забудову, виданим на підставі рішення виконкому Золотоніської міської ради № 17 від 24.07.1956, та виконаного на підставі викопіювання з Генплану міста, форма земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 мають скошені кути, заїд на територію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться зі сторони скошеного кута через проїзд між двома земельними ділянками по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3 (справа).
На вказаному Генплані земельної ділянки та планувальному завданні на її забудову, виданим на підставі рішення виконкому Золотоніської міської ради № 17 від 24.07.1956 відсутня криниця між земельними ділянками за вказаними адресами.
Крім того суд враховує, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08.02.2013 р. позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в приватизації присадибної земельної ділянки було задоволено частково та визначено межі між земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 і належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та земельною ділянкою ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у відповідності до Генерального плану забудови кварталу, Генплану земельної ділянки затвердженого рішенням виконавчого комітету Золотоніської міської ради №14 від 04.07.1957р., у відповідності до Генерального плану (схеми) присадибної ділянки з будівлями від 14.04.1962р.
Між вказаними трьома суміжними земельними ділянками наявний проїзд, який перебуває у комунальній власності Золотоніської міської ради та криниця.
Відповідно до листа від 23.03.2015 № 16-28/139 Золотоніського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Черкаській області вказана криниця не є джерелом водопостачання (відсутня вода), використання криниці не за призначенням може призвести до забруднення водоносного горизонту. У зв`язку з наведеним рекомендовано при виведенні з експлуатації бувшої криниці, вжити заходи направлені на недопущення забруднення водоносного горизонту.
Згідно з листом виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 27.03.2015 № 773 у ході огляду криниці, яка розташована біля домоволодінь за вказаними адресами встановлено, що дана криниця знаходиться на земельній ділянці, яка належить Золотоніській міській раді та є не діючою, тому міська рада не заперечує щодо демонтажу даної криниці, але її засипання проводити природними матеріалами (щебінь, пісок, глина, ґрунт) з метою запобігання забруднення водоносного горизонту у відповідності до санітарних норм.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії письмової згоди від 03.07.2015 ОСОБА_2 , остання не заперечує проти демонтажу криниці, 1/3 якої зареєстрована за нею в будівельно-технічних документах та яка знаходиться на території земельної ділянки, що належить міській раді, а також переносу воріт ОСОБА_1 згідно з генпланом.
Разом із тим в судовому засіданні ОСОБА_2 заперечила факт написання вказаної згоди та категорично заперечувала проти знесення вказаної криниці. При цьому вказувала, що у 1996 році вказана криниця була почищена, однак позивач у 2009 році самовільно вказану криницю засипала.
Згідно з висновком експерта від 29.08.2016 № 308/708-709/16-23 за результатами проведення судової земельно технічної експертизи, проведеної на підставі ухвали суду від 25.04.2016, проаналізувавши генплани, які знаходяться в інвентаризаційних справах, судовим експертом було встановлено, що конфігурація спільного проїзду до земельних ділянок в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 має форму неправильного багатокутника.
Як зазначено у висновку експерта від 29.08.2016 № 308/708-709/16-23 можливі варіанти відновлення межі між суміжними земельними ділянками землекористувачів ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 у відповідності до Генерального плану земельної ділянки та планувальному завданню на його забудову, на підставі рішення виконкому Золотоніської міської ради № 17 від 24.07.1956, з урахуванням земельної ділянки загального користування наведені у дослідницькій частині та зображені схематично у Додатку № 4 до висновку.
У виїзному судовому засіданні від 13.04.2021 судом оглянуто проїзд між трьома суміжними земельними ділянками, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 .
Судом встановлено, що на межі між вказаними земельними ділянками розташована криниця та хвіртка для проходу на земельну ділянку, розміщену по АДРЕСА_2 .
У виїзному судовому засіданні 13.04.2021 позивач та її представник пояснили, що використання належного позивачу домоволодіння розміщеного на земельній ділянці розташованій за адресою: АДРЕСА_1 унеможливлює криниця, яка знаходиться на межі даних трьох суміжних земельних ділянок та прямокутна форма земельної ділянки по АДРЕСА_2 .
Як пояснили позивач та її представник дана криниця ніким не використовується за призначенням з 2010 року, води у криниці немає. Також позивач та представник позивача пояснили, що зміна конфігурації земельної ділянки по АДРЕСА_2 , а саме її «скошення» зі сторони земельної ділянки по АДРЕСА_1 надасть можливість вільного заїзду на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Позивач та представник позивача у виїзному судовому засіданні 13.04.2021 пояснили, що фактично просять суд привести конфігурацію спірних земельних ділянок до генпланів забудови земельних ділянок, затверджених при наданні дозволів на їх забудову. Крім того, позивач пояснила, що станом на час проведення виїзного судового засідання в належному їй домоволодінні ніхто не мешкає, оскільки відсутній вільний доступ (відсутній заїзд) на територію земельної ділянки.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у виїзному судовому засіданні 13.04.2021 наполягали, що води у криниці немає з вини позивача, вказували, що криниця не заважає заїзду на територію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Також відповідачі пояснили, що між сторонами відсутні добросусідські відносини. ОСОБА_3 наполягав, що дане питання є принциповим для відповідача і він категорично заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки у минулому позивач відмовилась від підписання йому акта погодження меж земельної ділянки, а тому питання довелося вирішувати в суді.
Також у виїзному судовому засіданні 13.04.2021 відповідач ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки ЗІЛ-130, рухаючись проїздом між даними земельними ділянками, хотів продемонструвати, що конфігурація розміщення земельних ділянок, а також криниця, розміщена на їх межі, не заважає заїзду великим автомобілем на територію земельної ділянки позивача по АДРЕСА_1 . Однак під час судового засідання встановлено, що прямокутна форма земельної ділянки, яка перебуває в користуванні ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 та вузький проїзд між даними земельними ділянками заважають вільному такому заїзду, оскільки частина забору, яка може використовуватись позивачем як заїзд на її земельну ділянку та ширина заїзду між земельними ділянками є недостатньо широкою для такого маневру, а тому такий заїзд вантажним автомобілем є утрудненим, однак повністю не позбавляє можливості такого заїзду на земельну ділянку ОСОБА_1 .
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року 2768-III (далі ЗК України) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності наведено у частині першій статті 79 ЗК України, згідно з яким це є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.
Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України (2001 року) також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.
На відміну від норми статті 30 ЗК України 1991 року, яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України 2001 року визначає, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).
Перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).
Отже, аналіз положень частини першої ст. 120 ЗК України (2001 року) дає підстави вважати, що автоматичного переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташовані передані у власність будинки та споруди, не відбувається.
Сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття особою у власність земельної ділянки.
Частиною першою ст. 125 ЗК України (2001 року) в редакції чинній станом на момент набуття позивачем права власності на будинок з надвірними спорудами 02.10.2007 (дата реєстрації договору дарування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно) передбачалось, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Статтею 125 ЗК України (2001 року) в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин та вирішення даної справи в суді, визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відтак, із системного аналізу наведених норм та встановлених під час судового розгляду даної справи обставин, вбачається та визнається позивачем, що на момент виникнення спірних правовідносин та вирішення даної справи в суді право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем у встановленому законом порядку не зареєстровано, позивач права власності на дану земельну ділянку не набула.
Із вказаної вище інформаційної довідки за №101068651 від 22.10.2017р. вбачається, що в усіх державних реєстрах відомості як про право власності так і будь-які інші речові права на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.
При цьому, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, вказала, що використання належного позивачу домоволодіння, розміщеного на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 (відсутній вільний заїзд) унеможливлює невідповідність конфігурації суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 Генеральному плану земельної ділянки та планувальному завданню на його забудову, на підставі рішення виконкому Золотоніської міської ради № 17 від 24.07.1956, з урахуванням земельної ділянки загального користування та наявністю на їх межі криниці, яка є недіючою та ніким не використовується.
Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 152 ЗК України (2001 року) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, шляхом застосування передбачених законом способів.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 Цивільного кодексу України).
Поруч із цим положення Конституції України закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом ( ч. 1 ст. 55).
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
При цьому ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а ст.. 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно зі статтею 153 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Зміст добросусідства визначений статтею 103 ЗК України, відповідно до частини першої якої власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.
Згідно з частинами першою, другою та четвертою статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) матеріали топографо-геодезичних робіт; г) кадастровий план земельної ділянки; ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) відомості про встановлені межові знаки.
Отже, за змістом ЗУ «Про землеустрій», межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) визначаються згідно з наявною технічною документацією, що розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.
Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.
При цьому, суд враховує, що предметом судового розгляду у даній справі є відновлення вільного доступу позивача до використання, як вона стверджує, належного їй нерухомого майна, а саме земельної ділянки через приведення конфігурації вказаних земельних ділянок комунальної власності у відповідність до генерального плану забудови.
Розглядаючи дану справу суду необхідно встановити на якій правовій підставі позивач користується вказаною земельною ділянкою, якому розміру та конфігурації відповідає ця земельна ділянка та чи відбулося зменшення розміру земельної ділянки чи порушення конфігурації вказаної земельної ділянки в наслідок дій суміжних землекористувачів та чи відповідали такі дії відповідачів нормам чинного законодавства, в тому числі і планам забудови.
Згідно з ч.,ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.,ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позивач не надала доказів, які б стали б підставою для задоволення вказаного позову.
Позивач не являється ні належно зареєстрованим користувачем. ні власником, ні співвласником зазначеної нею земельної ділянки, а правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
Крім того, мотивуючи свої позовні вимоги позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 змінила спільну межу встановленням паркану, збільшуючи свою земельну ділянку за рахунок земельної ділянки загального користування без відповідного дозволу на те. Тобто, позивач вказує, що фактично відповідач порушила межові знаки та вимагає приведення у відповідність місце знаходження паркану, шляхом його розташування на попередньому місці.
Однак матеріали справи не містять жодних доказів порушення ОСОБА_2 таких межових знаків чи знаходження такого паркану за межами її земельної ділянки. При цьому суд зауважує, що земельна ділянка ОСОБА_2 зареєстрована за нею на праві власності у встановленому законом порядку. Тобто така земельна ділянка має визначені межі, у неї наявна відповідна технічна документація, яка визнана державою, адже таке право власності зареєстровано.
При цьому при розгляді матеріалів справи брав участь представник Золотоніської міської ради, який хоч і не заперечував проти задоволення позовних вимог, однак не вказував на порушення ОСОБА_2 межових знаків за рахунок земельної ділянки загального користування.
У свою чергу в матеріалах справи, окрім генерального плану від 24.07.1956 р., не міститься жодної технічної документації земельної ділянки позивача. Зазначена обставина позбавляє суд достовірно встановити межі земельної ділянки позивача в натурі (на місцевості) та відповідно встановити порушення з боку відповідачів.
Одночасно суд зазначає, що в ході розгляду справи, позивач та її представник, знаючи обсяг наданих стороні процесуальних прав, у тому числі заявляти клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи, такого клопотання не подавали, жодного іншого доказу не заявляли та лише просили провести судово-технічну експертизу з відновлення межі між суміжними земельними ділянками землекористувачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у відповідності до Генерального плану земельної ділянки та планувальному завданню на його забудову, затвердженого рішенням виконкому Золотоніської міської ради № 17 від 24.07.1956 року, з урахуванням земельної ділянки загального користування.
Отже, суд критично оцінює доводи позивача про те, що відповідачем ОСОБА_2 порушені межові знаки, оскільки такі доводи не стверджуються жодними доказами та зводяться до припущення самого позивача.
Щодо позовної вимоги демонтувати криницю, яка перебуває у спільній власності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ) з дотриманням санітарних вимог та запобіганням забруднення водоносного горизонту, суд зазначає про таке.
Під час судового розгляду справи судом встановлено та визнається сторонами, що вказана криниця не є джерелом водопостачання, у ній з 2010 року відсутня вода.
Проте відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 категорично заперечують проти знесення вказаної криниці.
Суд розглядає позовні вимоги в межах, які заявлені позивачем.
Доводи позивача про необхідність знесення криниці зводяться до того, що розміщення останньої створює позивачу перешкоди у користування її земельною ділянкою.
Судом встановлено, що на межі між вказаними земельними ділянками розташована криниця, при цьому суд зауважує, що жодна сторона по справі не надала будь-яких доказів належності вказаної криниці.
Крім того матеріали справи не містять жодних доказів незаконності розміщення вказаної криниці, порушення будь-яких будівельних чи інших норм, а також розміщення такої криниці в тому числі на земельній ділянці позивача, з огляду на відсутність у неї належного підтвердження прав на земельну ділянку та чіткого визначення її меж.
Отже, позивач належним чином не довів наявності порушення її прав з боку відповідачів.
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що належних доказів на підтвердження існування таких перешкод позивачем не надано, врахувавши вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необгрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.
Керуючись ст., ст. 10, 141, 264, 265, 274 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Золотоніської міської ради про відновлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 25 серпня 2022 року.

Суддя: Середа Л.В.