П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/20783/21

Провадження № 22-ц/4815/608/22

Головуючий у Рівненському міському суді:

суддя Кучина Н.Г.

Час, дата і місце ухвалення рішення

суду першої інстанції (вступна і резолютивна частини):

11 год. 55 хв. 09 грудня 2021 року

в м. Рівне Рівненської області

Повний текст складено: 13 грудня 2021 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року в суд звернувся ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (далі - АТ "Укртелеком") з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Мотивуючи свої вимоги, покликався на те, що за час перебування у трудових відносинах з відповідачем роботодавцем було невірно нарахована та виплачена заробітна плата у розмірі 668,36 грн. за час відпустки строком на 17 календарних днів у період часу з 19 липня 2017 року по 04 серпня 2017 року.

Вважав, що при розрахунку відпускних необхідно виключити дні простою не з вини працівника, який оплачувався в порядку визначеному ст. 113 КЗпП України.

Волинським апеляційним судом 12.01.2021 прийнято постанову у справі № 569/283/18, якою вирішено стягнути з відповідача користь позивача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 8 871,94 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 362,12 грн.; понесені позивачем витрати за надання правничої допомоги у розмірі 19 850,00 грн. та 3 876.41 грн. судового збору.

02.02.2021 позивач отримав виплату на виконання постанови Волинського апеляційного суду від 12.01.2021 по справі № 569/283/18.

17.03.2021 Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено рішення у справі №569/19343/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ "Укртелеком" про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільненні в сумі 661,57 грн, яке було виконане лише 20.07.2021.

Врахувавши період прострочення з 02.02.2021 по 20.07.2021, позивач вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні поивнен становити 28 339, 48 грн.

Також зазначав, що у діях відповідача наявна умисна вина та мотив протиправної дії, зухвале невиконання відповідачем приписів законодавства України, тривалість невиплати заробітної плати понад 4 роки, а відтак буде достатньою сатисфакція завданої йому моральної шкоди у розмірі 90 000,00 грн.

З наведених мотивів просив стягнути з АТ "Укртелеком" на користь ОСОБА_1 заробітну плату невиплачену при звільненні в розмірі 668, 36 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 02.02.2021 по 20.07.2021 в розмірі 28 339, 48 грн.; 90 000 грн. завданої моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Укртелеком" на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час відпустки відповідно до наказу № 876 від 13.07.2017 за період роботи з 15.11.2016 по 14.11.2017 в сумі 668,36 грн.

Стягнуто з АТ "Укртелеком" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 02.02.2021 по 20.07.2021, в розмірі 8 000 грн.

Стягнуто з АТ "Укртелеком" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального та порушенні процесуального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що суд безпідставно відхилив аргументи відповідача щодо тотожності предмету позовів у справах №569/19343/18 та №569/20783/21 та допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи №569/19343/18. Зокрема вказувалось про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільненні у сумі 668,36 грн.

Разом з тим вказувалось на тотожність вимог позивача про стягнення моральної шкоди у справі №569/19472/18 та у справі №569/20783/21, оскільки сторони у обох провадженнях одні і ті ж, предмет та підстави позову - відшкодування моральної шкоди, спричиненої затримкою розрахунку при звільненні, а саме невиплатою позивачеві відпускних.

Також, на переконання заявника, значно завищено суму стягненого на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З викладених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким закрити провадження у справі в частині стягнення з АТ "Укртелеком" невиплаченої заробітної плати в сумі 668,36 грн.; позовну заяву в частині стягнення з АТ "Укртелеком" моральної шкоди залишити без розгляду; відмовити у стягненні з АТ "Укртелеком" середнього зарбітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8 000 грн.

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направляв.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, 06.12.2016 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади начальника юридичного відділу Рівненської філії АТ "Укртелеком". Рішенням Рівненського міського суду у справі №569/370/17 від 27.04.2017 позивача поновлено на роботі у АТ "Укртелеком". Вказане рішення набрало законної сили 06.07.2017, фактично його поновлено на роботі 07.07.2017.

Відповідно до наказу № 165-к від 13.07.2017 ОСОБА_1 переведено в режим простою з 07.07.2017.

Крім цього, рішенням Рівненського міського суду у справі №569/10915/17 від 01.11.2017 на його користь стягнуто з АТ "Укртелеком" середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно з наказом № 250-к від 17.07.2018 АТ "Укртелеком" в особі Рівненської філії АТ "Укртелеком" позивача звільнено з посади начальника відділу правового забезпечення Рівненської філії АТ "Укртелеком" з 20.12.2017 за ч.3 ст. 38 КЗПП України у зв`язку з тим, що постановою Апеляційного суду Рівненської області у справі №569/283/18 було припинено безстроковий трудовий договір між сторонами з 20.12.2017 за ч.3 ст.38 КЗпП України внаслідок порушення права на працю та ст.ст.94,.96 КЗпП України.

При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем проведено не було.

Міським судом встановлено, що роботодавцем під час оплати відпустки отриманої позивачем згідно з наказом №876 від 13.07.2017 були враховані компенсаційні виплати разового характеру, а саме виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рішенням суду з грудня 2016 року по червень 2017 року, а також в грудні 2016 року враховані дні, за які здійснено виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Окрім іншого, з січня по червень 2017 року відповідачем враховані дні та суми виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що суперечить п. 4 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати"

При цьому у розрахунку, здійсненому при оплаті відпускних, АТ "Укртелеком" неправомірно було включено для визначення розміру відпускних період, протягом якого позивач згідно з чинним законодавством не працював - дні простою з липня по жовтень 2017 року, а також період за який позивач отримав одноразову компенсаційну виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.12.2016 по 07.07.2017.

Різниця між сумою відпускних, що мала бути нарахована, та тією, що фактично отримана позивачем, склала 668,36 грн.

Апеляційний суд вважає, що суд попередньої інстанції правильно звернув увагу на проведений позивачем розрахунок відпускних, оскільки він здійснений за правилами постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Альтернативного розрахунку роботодавцем до місцевого суду подано не було, а також не подано такого розрахунку і до апеляційного суду.

Враховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, в розмірі 668, 36 грн. є обґрунтованими та такими, що не спростовані АТ "Укртелеком", а тому підлягають до задоволення.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин з приводу стягнення невиплаченої заробітної плати до застосування підлягають норми матеріального права, на яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув 668, 36 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про тотожність позовних вимог у справі № 569/19343/18, то колегія суддів їх не бере до уваги з огляду на те, що предмет даного позову є відмінним від предмету позову у цивільній справі № 569/20783/21. Так, у справі № 569/20783/21 рішенням суду було стягнуто з АТ "Укртелеком" на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час відпусток в сумі 661,57 грн. відповідно до наказу №1488 від 26.10.2017, а предметом даного позову є стягнення невиплаченої заробітної плати за час відпусток в сумі 668,36 грн. відповідно до наказу № 876 від 13.07.2017.

В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 02.02.2021 по 20.07.2021 в розмірі 28 339,48 грн., апеляційний суд частково не згоден із висновками суду попередньої інстанції про стягнення 8 000 гривень.

Згідно з правовою позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 11.11.2019, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені законом, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

В зв`язку з порушенням заявником строку розрахунку з позивачем працівник має право на стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правововідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, колегією суддів береться до уваги права позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Так, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Оскільки період часу, за який відбулася затримка розрахунку при звільненні, є не досить значним - з 02 лютого 2021 року по 20 липня 2021 року, а розмір заборгованості при цьому склав 668, 36 грн., тому зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28 339, 48 грн. до 8 000 грн. є помилковим через їх неспівмірність і невідповідність конкретним спірним правам і обов`язкам. Тому колегія суддів вважає, що розумним і обґрунтованим є розмір у 1 000 грн.

При цьому апеляційний суд погоджується також з частковим задоволенням судом позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Так, згідно з ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 640/14909/16-ц, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3,4,11,31 ЦПК України 2004 року).

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у зв`язку із порушенням роботодавцем законних трудових прав працівника зазначено і в постанові Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 161/7196/19.

В постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16-ц вказується, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тому суд першої інстанцї правомірно вважав доведеним, що у зв`язку із неправомірним посяганням роботодавця на трудові права позивача ОСОБА_1 завдано моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд правильно виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, враховував характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, а також те, що ОСОБА_1 в судовому засіданні усно заявив клопотання про зменшення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди до 1 000 грн.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про необхідність залишення вимоги про відшкодування моральної шкоди без розгляду з огляду на те, що при пред'явленні позову до суду про стягнення моральної шкоди, позивач обгрунтував завдану шкоду саме непроведенням з вини відповідача вчасно належних йому сум при звільненні та виконанням рішень судів. При цьому посилання відповідача на те, що у провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки вона лише призначена до розгляду.

Отже, апеляційний суд наведені аргументи апеляційної скарги відхиляє за їх безпідставністю, адже вони не спростовують правильності висновків суду попередньої інстанції.

Не можна погодитися і з посиланнями на порушення норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім цього, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до цілком (повністю) хибного розв`язання даного питання, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості рішення суду в оскаржуваній частині, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для часткової зміни оскаржуваного рішення відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду попередньої інстанції обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши його розмір із 8 000 (вісім тисяч) гривень до 1 000 (одна тисяча) гривень.

В решті рішення суду першої інстанції (про стягнення 668, 36 гривень невиплаченого заробітку за час відпустки та 1 000 гривень моральної шкоди) залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків