Дата документу 29.07.2022
Справа № 501/394/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про поділ майна

та зустрічного позову ОСОБА_2

до

відповідача ОСОБА_1

предмет та підстави позову: про визнання квартири особистою приватною власністю

учасники справи:

позивач за первісним позовом ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ботвінцев А.М.,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 08.02.2021 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна при розірванні шлюбу, згідно якого просить суд:

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлову квартиру АДРЕСА_1 ;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину житлової квартири АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідачки судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем 12.11.2005 укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №525 від 12.11.2005.

Шлюб розірвано за рішенням суду по цивільній справі №501/2587/20.

Від сумісного шлюбу у сторін є діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час сумісного проживання сторони придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності здійснена на ОСОБА_2 набуття права власності відбулось на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., зареєстрований в реєстрі за №7398409.

Позивач стверджує в позові, що подружжя проживало з дітьми в спірній квартирі з липня 2013 року по липень 2020 року, за час проживання вели невід`ємні поліпшення, які значно підвищили цінність квартири, у тому числі у вигляді ремонту при в`їзді до квартири, заміни вікон, на металопластикові, повна заміна системи опалення квартири, встановлення системи підвищення тиску води та електричного нагріву води. Комунальні послуги сплачувалися з картки позивача.

Також, позивач вказує, що відповідачка змусила його переїхати з квартири, набутої за час шлюбу до квартири, власником 1/3 частки якої він є за адресою: АДРЕСА_2 . В цій квартирі позивач проживає разом із своїми батьками та сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачка залишилась проживати разом з донькою в квартирі АДРЕСА_1 .

Угоди щодо поділу майна подружжя сторони не дійшли, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 10.03.2021 надала до суду відзив на позов (а.с.48-49), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна квартира є її особистою власністю.

ОСОБА_1 29.03.2021 надав до суду відповідь на відзив (а.с.76-77), просить суд задовольнити первісний позов.

ОСОБА_2 10.03.2021 надала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю, згідно якого просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 набуте під час шлюбу з ОСОБА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) (а.с.53-56).

Позов обґрунтований тим, що 01.08.2007, коли вони з відповідачем ОСОБА_1 перебували у шлюбі, їй (позивачці) була подарована квартира АДРЕСА_3 . В подальшому, у зв`язку з тим, що у сторін народились діти, з метою поліпшення житлових умов, вона вирішали продати подаровану їй квартиру та придбати іншу.

В 2013 році позивачка працювала в агентстві нерухомості в місті Чорноморську, куди звернулись громадяни щодо продажу квартири АДРЕСА_1 , яка сподобалась позивачці.

З метою придбання вказаної квартири, 21.06.2013 позивачка продала належну їй на підставі договору дарування квартиру та з метою збереження грошових коштів від продажу цієї квартири, у цей же день, уклала договір з ПАТ «Укрсоцбанк» та відкрила доларовий поточний рахунок, на який була зарахована сума від продажу квартири.

Після виконання продавцями спірної квартири юридичних формальностей щодо реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 31.07.2013 на підставі договору купівлі-продажу позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачка стверджує в позові, що вказана квартира є її особистою приватною власністю, тому звернулась до суду з відповідним зустрічним позовом.

ОСОБА_1 07.06.2021 надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву (а.с.96-98), просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову, мотивуючи тим, що вартість квартири АДРЕСА_3 становила 50 001,00 грн. в зазначеній квартирі, за його особисті кошти зроблено капітальний ремонт та реконструкція, на який витрачено більше 17 000 доларів США. На момент продажу цієї квартири, її вартість суттєво збільшилась та складала вже не 50 001,00 грн., а 186 744,00 грн.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Відповідач ОСОБА_2 10.03.2021 надала до суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с.50).

Відповідач ОСОБА_2 10.03.2021 надала клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.51).

ОСОБА_1 12.04.2021 надав до суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с.78).

ОСОБА_1 09.06.2021 надав до суду клопотання про допит у якості свідка ОСОБА_2 (а.с.113) та виклик свідка (а.с.114).

ОСОБА_1 18.06.2021 надав до суду заяву про долучення до справи копій документів (а.с.167).

Представник ОСОБА_2 01.07.2021, 11.01.2022, 01.06.2022 надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.191, 229, 245-246).

Представник ОСОБА_1 22.07.2021, 21.09.2021 надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.195, 207).

ОСОБА_1 18.10.2021 надав до суду заяву про виклик свідка (а.с.214).

ОСОБА_1 11.01.2022 надав до суду заяву про перенесення судового засідання (а.с.230).

ОСОБА_1 11.02.2022 надав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами цивільної справи (а.с.234).

В судовому засіданні ОСОБА_1 просив суд задовольнити первісний позов, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ботвінцев А.М. в судовому засіданні просив суд задовольнити зустрічний позов, в задоволенні первісного позову відмовити.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 08.02.2021 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.15).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області 16.02.2021 позовну заяву залишено без руху (а.с.23).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 19.02.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.42-43).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 14.05.2021 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (а.с.92-93).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що сторони з 12.11.2005 перебували у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15.09.2020 (а.с.61).

Від сумісного шлюбу у сторін є діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказані обставини визнані сторонами по справі.

Під час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01.08.2007 стала власницею квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору дарування (а.с.60).

Вартість квартири за вказаним договором складає 50 001,00 грн.

ОСОБА_2 21.06.2013 продала належну їй на підставі договору дарування квартиру, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.62-63).

Вартість квартири АДРЕСА_3 , зазначена у п.2 договору, складає 186 744,00 грн.

ОСОБА_2 21.06.2013 уклала договір з ПАТ «Укрсоцбанк» та відкрила доларовий поточний рахунок, на який була зарахована сума у розмірі 47 500 доларів США, що в еквіваленті складає 379667,50 грн., що підтверджується копіями договору (а.с.67), анкети №36 для надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів - фізичних осіб (а.с.68), квитанції №FJB061 (а.с.69).

Факт укладення вказаного договору підтверджено поясненнями в судовому засіданні свідка ОСОБА_4 , працівника ПАТ «Укрсоцбанк», який супроводжував укладення вказаного договору.

За час сумісного проживання сторони придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності здійснена на ОСОБА_2 набуття права власності відбулось на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., зареєстрований в реєстрі за №7398409, що підтверджується копією договору (а.с.9-10, 64-65), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7-8, 66).

Згідно п.4 вказаного договору, продаж майна вчинюється за домовленістю сторін на суму 200 000,00 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду від 02.11.2020 зменшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі судового наказу на утримання неповнолітньої доньки (а.с.12-13).

ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 03.02.2000 (а.с.112).

Також, судом досліджено:

- форми ОК-5 пенсійного фонду України щодо ОСОБА_1 (а.с.100-103);

- довідки Чорноморського міського відділу ДВС від 08.06.2021 №28/19771 про неотримання ОСОБА_1 аліментів від ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.104);

- дублікат квитанції від 07.11.2019 на суму 5318,00 грн. (а.с.105);

- замовлення №81980378 від 11.07.2019 на виготовлення радіаторів на суму 5318,00 грн. (а.с.106);

- чек від 22.08.2019 на суму 12714,00 грн. (а.с.107);

- копію гарантійного талону №2967 від 22.08.2019 на велосипед (а.с.108);

- дублікат квитанції від 09.10.2019 на суму 26100,00 грн. (а.с.109);

- дублікат квитанції від 16.09.2019 на суму 10548,00 грн. (а.с.110);

- підтвердження замовлення туристичної поїздки з 18.09.2019 по 23.09.2019 (а.с.111);

- доповнення до замовлення вікон дверей від 14.09.2019 (а.с.117-118);

- копій квитанцій (а.с.119-162);

- копій квитків (а.с.168),

- копій квитанцій (а.с.169-174);

- копій дублікатів квитанцій (а.с.175-183, 187-188);

- витягів з інтернет-ресурсів щодо турів вихідного дня (а.с.184-186, 189-190), тощо.

V. Оцінка Суду.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та задовольняючи вимоги зустрічного позову щодо визнання квартири АДРЕСА_1 набуте під час шлюбу з ОСОБА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , суд керується наступним.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду від 22.09.2020 по справі № 214/6174/15-ц Провадження № 14-114цс20 висловила свою позицію, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач за первісним позовом мав довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Досліджуючи матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що з матеріалів справи не вбачаються передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення у ОСОБА_1 права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Натомість, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення реконструкції, капітального ремонту нерухомого майна (квартири АДРЕСА_3 ), належного на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 та набутого під час шлюбу на підставі договору дарування, за рахунок спільних сумісних коштів як подружжя, їх сумісної трудової діяльності, у тому числі позивачем за первісним позовом не доведено його участь у капітальному ремонті і реконструкції спірної квартири АДРЕСА_1 та істотному збільшенні її вартості, який зроблений ним внесок та чи є він значним в такому розумінні, що б визначав можливість визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні ч.1 ст.62 СК України.

Покази свідка ОСОБА_5 , матері позивача за первісним позовом про те, що вона позичила синові (позивачу) 5000 доларів США для придбання спірної квартири, в якій син робив ремонт та у попередній і спірній квартирі, суд оцінює критично, оскільки вони ґрунтуються виключно на словах свідка і не підтверджені іншими доказами, які б в сукупності могли доводити їх дійсність.

Як встановлено судом, під час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01.08.2007 стала власницею квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору дарування (а.с.60).

Вартість квартири за вказаним договором складає 50 001,00 грн.

21.06.2013 позивачка продала належну їй на підставі договору дарування квартиру, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.62-63).

Вартість квартири АДРЕСА_3 , зазначена у п.2 договору, складає 186 744,00 грн.

За час сумісного проживання сторони придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності здійснена на ОСОБА_2 набуття права власності відбулось на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д., зареєстрований в реєстрі за №7398409, що підтверджується копією договору (а.с.9-10, 64-65), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7-8, 66).

Згідно п.4 вказаного договору, продаж майна вчинюється за домовленістю сторін на суму 200 000,00 грн.

Таким чином, хоча істотне збільшення вартості майна і є очевидним, однак позивачем за зустрічним позовом не доведена його участь у спільних з відповідачем трудових та фінансових затратах в змінах спірного об`єкта, у зв`язку з чим підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст.62 СК України суд не вбачає.

Посилання ОСОБА_1 на замовлення №81980378 від 11.07.2019 на виготовлення радіаторів на суму 5318,00 грн; чек від 22.08.2019 на суму 12714,00 грн.; копію гарантійного талону №2967 від 22.08.2019 на велосипед; дублікат квитанції від 09.10.2019 на суму 26100,00 грн.; дублікат квитанції від 16.09.2019 на суму 10548,00 грн.; підтвердження замовлення туристичної поїздки з 18.09.2019 по 23.09.2019; доповнення до замовлення вікон дверей від 14.09.2019; копій квитанцій, квитків, витягів з інтернет-ресурсів щодо турів вихідного дня, тощо, суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не підтверджують спрямування значних коштів на реконструкцію (проведення капітального ремонту) квартири АДРЕСА_3 та спірної квартири АДРЕСА_1 .

Ураховуючи наведене, суд доходить до висновку, що позивач за первісним позовом не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у переобладнання спірних приміщень у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування сторін у шлюбі на момент здійснення ремонту (проведення реконструкції, поліпшення житлових умов, тощо) спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Разом з тим відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17.

Отже, зустрічний позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного - процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю задовольнити повністю.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 набуте під час шлюбу з ОСОБА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко