Ухвала

Іменем України

09 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 131/1497/20

провадження № 61-7210ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О., розглянув касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард» на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2022 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Голоти Л. О., Міхасішина І. В у справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Городок Агроплюс» про визнання недійсним договору оренди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року СТОВ «Авангард» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 ТОВ «Городок Агроплюс», у якому просило визнати недійсним договір оренди землі від 25 вересня 2020 року, який укладено між відповідачами щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 1,5346 га (кадастровий номер: :03:000:0231), що розташована на території Городоцької сільської ради.

Позовні вимоги мотивовані тим, що зазначений правочин укладено до закінчення строку дії іншого договору оренди цієї ж самої земельної ділянки, стороною якого є позивач.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 13 квітня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 25 вересня 2020 року, який укладено між ОСОБА_1 і ТОВ «Городок Агроплюс» щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,5346 га (кадастровий номер: :03:000:0231), що розташована на території Городоцької сільської ради Іллінецького району Вінницької області.

Суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваного договору оренди землі від 25 вересня 2020 року ОСОБА_1 діяла недобросовісно, що призвело до передачі спірної земельної ділянки в оренду ТОВ «Городок Агроплюс» в той час, коли зазначена земельна ділянка перебувала в оренді СТОВ «Авангард» згідно із договором оренди землі від 10 липня 2019 року.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2022 року рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 квітня 2022 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд виходив з того, що державна реєстрація права оренди земельної ділянки за договором від 10 липня 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та СТОВ «Авангард» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не відбулась, позивач не набув речового права, отже у позивача не виникало право користування спірною земельною ділянкою на підставі договору оренди землі від 10 липня 2019 року.

27 липня 2022 року представник СТОВ «Авангард» - адвокат Щавінський К. С. подав касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2022 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову, рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

В касаційній скарзі підставою, на якій подається касаційна скарга, представник СТОВ «Авангард» - адвокат Щавінський К. С. зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 921/403/17-г/6, від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19, від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 02 жовтня 2020 року у справі № 912/3295/18, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з`ясував змісту права за захистом якого звернувся позивач, оскільки позивач не стверджує про наявність у нього речового права, а оспорює неможливість зареєструвати право оренди на користування земельною ділянкою, відповідно до умов чинного договору оренди землі, реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права. На час укладення оспорюваного договору, між позивачем і ОСОБА_1 існували правовідносини з укладеного і чинного договору однієї і тієї ж земельної ділянки, який підлягає реєстрації, термін реєстрації законодавством не встановлений, тому договір від 10 липня 2019 року відповідно до статті 204 ЦК України правомірний. Укладення орендодавцем нового договору під час дії чинного договору порушує права СТОВ «Авангард» на державну реєстрацію за собою речового права. Постанова апеляційного суду не мотивована, не містить обґрунтування відхилення доводів позивача і спростування поданих доказів позивачем.

Апеляційний суд врахував висновки Верховного Суду за іншими фактичними обставинами справи, постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 322/1178/17 є нерелевантною, оскільки у цій справі договір укладався до 01 січня 2013 року, коли укладений договір оренди землі підлягав державній реєстрації і набирав чинності після його державної реєстрації. Відповідно до статті 126 ЗУ № 3613-VІ, зокрема, право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; безпідставними є посилання апеляційного суду на постанови Верховного Суду № 229/5551/18 та № 131/1486/20, оскільки позивач звернувся не за захистом речового права, а права на реєстрацію права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

Представник СТОВ «Авангард» - адвокат Щавінський К. С. посилаючись пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України, висновки Верховного Суду у справах № 640/18402/19, 922/455/19 та ЄСПЛ просить стягнути з відповідачів на свою користь 10 000,00 грн.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,5346 га з кадастровим номером :03:000:0231, що розташована на території Городоцької сільської ради.

10 липня 2019 року між ОСОБА_1 і СТОВ «Авангард» укладено договір оренди землі, за умовами якого вона передала належну їй земельну ділянку строком на десять років.

У пункті 38 вказаного договору оренди землі, сторони передбачили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовились про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Цей договір укладено в двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один із яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатись інші умови.

Державна реєстрація речового права - права оренди землі за вказаним договором від 10 липня 2019 року не здійснювалась.

В рахунок виконання умов зазначеного договору позивач у період за 2018-2020 рр проводив нарахування та виплату ОСОБА_1 орендної плати за користування земельної ділянки площею 1,5346 га з кадастровим номером :03:000:0231, що підтверджується довідкою СТОВ «Авангард» від 23 грудня 2020 р. № 38.

25 вересня 2020 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Городок Агроплюс» укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого передала туж саму земельну ділянку строком на десять років.

Зі змісту інформаційної довідки з Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку від 21 листопада 2020 року вбачається, що 01 жовтня 2020 році державний реєстратор Ольгопольської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, зареєструвала договір оренди землі від 25.09.2020 р., укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Городок Агроплюс» щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,5346 га з кадастровим номером :03:000:0231, що розташована на території Городоцької сільської ради.

У відповідності пункту 1 договору оренди земельної ділянки від 25 вересня 2020 року ОСОБА_1 (орендодавець) надає, а ТОВ «Городок Агроплюс» (орендар) приймає у строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер :03:000:0231, яка знаходиться на території Городоцької сільської ради.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (стаття 792 ЦК України).

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону У країни «Про оренду землі»).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (частина перша статті 14 Закону України «Про оренду землі»).

Водночас, за правилом частини п`ятої статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 13 червня 2022 року у справі №131/1486/20 (провадження №6111432св21) зазначено: «Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться за змістовним наповненнями, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16).

Системний аналіз наведених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди землі має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19).

Згідно з частиною першою статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Законодавством, чинним на час укладення 27 вересня 2018 року договору оренди землі, орендарем за яким є позивач, не передбачалася обов`язкова державна реєстрація договору оренди. Втім, обов`язковою була державна реєстрація права оренди земельної ділянки, з якою пов`язувався момент передачі орендодавцем орендареві об`єкту за договором оренди землі.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та не заперечується сторонами у справі, державна реєстрація права оренди спірної земельної ділянки за СТОВ «Авангард» на підставі договору оренди землі від 27 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Авангард», не була здійснена, тобто юридична передача спірної земельної ділянки СТОВ «Авангард» не відбулася і позивач не набув відповідне речове право.

Такі висновки суду касаційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 січня 2021 року у справі № 229/5551/18 (провадження № 61-2060св20).

Суд апеляційної інстанції на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про неіснування правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що державна реєстрація права оренди земельної ділянки за договором від 10 липня 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та СТОВ «Авангард» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не відбулась, позивач не набув речового права, зробив правильний висновок, що у позивача не виникало право користування спірною земельною ділянкою на підставі зазначеного договору оренди землі і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову щодо визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі від 25 вересня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ «Городок Агроплюс».

Такий висновок суду апеляційної інстанції в повній мірі відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у наведеній постанові Верховного Суду від 13 червня 2022 року у справі №131/1486/20 (провадження №6111432св21), на яку обґрунтовано послався суд апеляційної інстанції в своєму судовому рішенні.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 921/403/17-г/6, від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19, від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 02 жовтня 2020 року у справі № 912/3295/18, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц є необґрунтованими, оскільки правовідносини у цих справах не подібні до тих, які виникли між сторонами у справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Зважаючи на те, що Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард» на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2022 року у справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Городок Агроплюс» про визнання недійсним договору оренди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко І. О. Дундар