ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3204/22 Справа № 193/731/21 Суддя у 1-й інстанції - Томинець О. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант"

на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2021 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_5 близько 21 год 50 хв. по просп.Слобожанському в м.Дніпрі, відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого отримав тілесні ушкодження, від яких настала смерть у кареті швидкої допомоги. За фактом ДТП ГУНП в Дніпропетровській обл., станом на сьогодні, досудове розслідування у кримінальному провадженні 0000783, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України, завершено, 30.12.2020 року складено обвинувальний акт стосовно водія ОСОБА_2 , який скеровано до суду. В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, мати потерпілого, ОСОБА_1 , зазнала шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Відповідача. Просила стягнути з АТ "СК "Мега-Гарант" на її користь суму страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, суму страхового відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) гривень.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, - задоволено повністю.

Стягнуто з акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого у розмірі 20 000 гривень, суму страхового відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 180 000 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 гривень.

Стягнуто з акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" на користь держави судовий збір в сумі 2000,00 грн.

В апеляційній скарзі АТ "СК "Мега-Гарант" на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року, просить рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року по справі №193/731/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи скасувати, ухвалити нове, яким закрити провадження у цивільній справі №193/731/21.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу АТ "СК "Мега-Гарант" на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу АТ "СК "Мега-Гарант" на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року по справі №193/731/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи відхилити, рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року по цивільній справі №193/731/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи залишити без змін.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 близько 21 год. 50 хв. по просп.Слобожанському в м.Дніпрі, відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок даної ДТП ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких настала смерть у кареті швидкої допомоги.

За фактом ДТП ГУНП в Дніпропетровській області внесло матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000783.

На день звернення представника позивача до суду досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено, 30.12.2020 року складено обвинувальний акт стосовно водія ОСОБА_2 , який скеровано до суду (а.с. 12-15).

27 вересня 2021 вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання в вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Вказаний вирок набрав законної сили 28 жовтня 2021 року (а.с. 97-100).

Відповідно до полісу №АР4078998 відповідальність водія транспортного засобу «DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_1 , застрахована АТ «СК» МЕГА-ГАРАНТ», який діяв на момент настання ДТП, а саме діючий на 24.10.2020 р. (а.с. 24).

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 17).

ОСОБА_1 є пенсіонером відповідно до посвідчення та отримує пенсію за віком (а. с. 20).

26 жовтня 2020 року представник позивача за довіреністю Адвокатського об`єднання «Автопоміч Україна» Мелех Дмитро Орестович повідомив відповідача про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.9), а також звернувся із заявами про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 пов`язане із втратою годувальника в розмірі 180 000,00 грн. та моральної шкоди 20 000 грн. (1/3 частки, що належить матері загиблого) (а.с. 10,11).

15 лютого 2021 року представник відповідача повідомив позивача про призупинення розгляду заяви на виплату відшкодування до набрання вироком у кримінальному провадженні законної сили (а.с.22).

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно із положеннями ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто, обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини водія, якщо він не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч.2,5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. «Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини» (п.4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІУ від 01.07.2004р. (далі - Закон №1961-IV).

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_1 була застрахована у Відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР4078998 (чинного на дату ДТП).

Відповідно до статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 36.7 статті 36 Закону №1961-IV потерпіла особа має право оскаржити рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування у судовому порядку.

Закон №1961-IV передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Керуючись вищевказаними положеннями Закону №1961-IV, 27.11.2020 року представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом №1961-IV із заявою про виплату страхового відшкодуванн. Серед заявлених Позивачем до відшкодування вимог, містились: 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п.27.3. ст.27 Закону №1961-IV; 180 000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат у зв`язку втратою Позивачем годувальника (а.с. 10,11).

Згідно пункту 36.2. статті 36 Закону №1961 -IV: «Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: 1) у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; 2) у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування регламентної виплати)».

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди.

Згідно ч.5 статті 1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанові від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Судом першої інстанції встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано здоров`ю особи (постанови Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року).

Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Положеннями ч.2 ст.1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ч.1 ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не позбавлений можливості за відсутності заперечень проти позову його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Така правова позиція відповідає позиції ВС, викладеній у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №748/1893/18, постанові ВП ВС від 11 грудня 2019 року справі №465/4287/15.

Відповідно до ч.27.3 ст.27 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність вироку суду на дату подачі позовної заяви до суду відносно ОСОБА_2 не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, відтак, відповідач незаконно зупинив виплату страхового відшкодування.

Про це свідчить також і позиція МТСБ України, викладена у п. 1 протоколу Президії МТСБ України № 153 від 27 квітня 2006 року, згідно якого постанова суду про накладення адміністративного стягнення не може розглядатися страховиком як єдиний і обов`язковий доказ існування підстав для притягнення особи, відповідальність якої застрахована, до цивільно-правової відповідальності. Цей документ суду має оцінюватися страховиком на рівні з іншими документальними доказами. Відсутність такого документа не може свідчити і про відсутність страхового випадку. На підставі зазначеного страховик має право прийняти рішення щодо виплати страхового відшкодування без наявності рішення суду про притягнення до адміністративної відповідальності особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору є безпідставним, оскільки він повинен виплатити страхове відшкодування незалежно від наявності чи відсутності вини водія транспортного засобу.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у справі №465/4287/15 у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цісї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі №1961- IVне передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком. Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять. У разі звернення із зайвою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону №1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

У відповідності до інформації позивача про коло осіб першого ступеня споріднення відносно загиблого ОСОБА_3 , до цього кола входили: мати ОСОБА_1 , а саме позивач по справі, дружина загиблого - ОСОБА_4 та дочка загиблого ОСОБА_5 (а.с. 19).

Батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 18).

Виплата за моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, становить 60000 грн. (12 місяців х 5 000 грн.), оскільки ДТП сталась ІНФОРМАЦІЯ_5 згідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» - мінімальний місячний розмір заробітної плати становить 5 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу, як матері загиблого належить 1/3 частки від загального розміру страхового відшкодування, що становить 20 000 гривень, оскільки, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 серед інших є його мати - ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Відповідно до статті 22 Закону №1961 -IV, в редакції чинній на дату ДТП у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно із п.23.1 ст.23 Закону України №1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, серед іншого, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до пункту 27.1 статті 27 Закону України №1961-IV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV).

Тобто зазначеною нормою Закону №1961-IV, встановлений мінімально гарантований розмір страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно пункту 27.2. статті 27 Закону України №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Отже, мінімально гарантований розмір страхового відшкодування пов`язаного із втратою позивачем годувальника становить 180 000,00 грн. (мінімальна заробітна плата згідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» -5 000 грн. х 36).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на отримання страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України у мінімальному розмірі 180000 гривень, оскільки є пенсіонером за віком та непрацездатною особою, а отже, мала право на одержання утримання від загиблого сина та таке право втратила через його загибель.

Доводи апеляційної скарги, що АТ "СК "Мега-Гарант" було припинено розгляд страхової справи до дати, коли страховику стане відомо про набрання рішенням у кримінальній справі №202/535/21 законної сили, при цьому страховиком не приймалося будь-яких рішень по страховій справі: ані про відмову у виплаті страхового відшкодування, ані про виплату страхового відшкодування, через що відповідачем не порушені права позивача, а тому відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування. Особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 зазначеного Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року по справі №465/4287/15: "Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права."

У разі звернення із заявою до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст.36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та не позбавлений можливості за відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №748/1893/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15.

Доводи апеляційної скарги АТ "СК "Мега-Гарант", що вимоги про стягнення страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника є безпідставними, так як позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту перебування її на утриманні свого загиблого сина, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно із ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується в тому числі батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Зазначена стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Таким чином, у даній справі, встановивши, що позивач є непрацездатною особою, отримує пенсію, не позбавлена права на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, оскільки саме по собі отримання пенсії, не свідчить про відсутність потреби в матеріальній допомозі.

Крім того, надаючи оцінку доказам у контексті з`ясування питання, чи перебувала позивач на утриманні загиблого на момент його смерті, відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.

Висновок застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений в Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц (провадження № 61-20355св19).

Доводи апеляційної скарги, що відшкодування ОСОБА_1 спричиненої моральної шкоди здійснюється особою, що завдала шкоди на підставі вироку суду, що виключає можливість здійснення виплати страхового відшкодування за Полісом АР №4078998, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

При цьому, колегія суддів враховує, що судове рішення щодо визначеного розміру відшкодування моральної шкоди, АТ "СК "Мега-Гарант" в апеляційному порядку не оскаржує.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15ц.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" - залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова