УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 751/2873/21

провадження № 61-6780ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 10 грудня 2021 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 10 грудня 2021 року скасовано і ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 362 грн у відшкодування судового збору.

Не погоджуючись з постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 10 грудня 2021 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Чернігівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 668/13127/15, у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Новозаводський районний суд міста Чернігова виходив з того, що у разі наявності будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З огляду на те, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає без поважних причин понад один рік, суд першої інстанції не вбачав підстав для збереження за ним права на проживання у вказаній квартирі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Чернігівський апеляційний суд дійшов висновку про те, що у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає понад один рікз поважних причин, тому законні підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, відсутні.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що

27 липня 2007 року Новозаводською районною у місті Чернігові радою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

3 жовтня 2007 року ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували право власності по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 за кожним.

17 грудня 2008 року ОСОБА_4 безоплатно передав 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 на підставі договору дарування.

ОСОБА_1 є власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 .

У квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що апеляційним судом встановлено на підставі довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради.

20 березня 2020 року та 26 березня 2021 року комісією у складі ОСОБА_1 та сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 складено акти, затверджені головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Зоряне 71», про те, що ОСОБА_4 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з березня 2019 року.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 змінив прізвище на ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 - на ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 405 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При вирішенні справи про визнавання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з незалежних від нього причин, оскільки у 2019 році між ним та його батьком стався конфлікт, внаслідок якого він вимушений проживати в іншому місці, винаймаючи житло. Вказані твердження відповідача ОСОБА_1 підтвердив і не заперечував таких доводів. ОСОБА_2 не має змоги проживати за місцем своєї реєстрації, оскільки в двокімнатній квартирі проживає ОСОБА_1 разом з жінкою, а також її родичі. За таких обставин під час перебування у спірній квартирі йому доводиться спати на підлозі. Також відповідач зазначав, а позивач не заперечував факту того, що у спірній квартирі перебувають речі ОСОБА_2 . Крім того, апеляційним судом на підставі пояснень позивача зауважено, що він змінив замок від спірної квартири та не надав ключі від нового замка відповідачу.

За таких обставин суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, наявних у матеріалах справи, дійшов правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із недоведенням ОСОБА_1 факту відсутності ОСОБА_2 у квартирі без поважних причин понад один рік.

Касаційний суд вважає, що Чернігівський апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України.

Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам та повно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 668/13127/15, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин у справі № 751/2873/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц викладено правовий висновок про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

При цьому, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень потребує вирішення питання, яке становить виключну правову проблему, про застосування позовної давності до позовів про виселення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 суд дійшов висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника жилого приміщення, власник жилого приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 668/13127/15 касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, оскільки відповідач не є співвласником житла, не є членом сім`ї позивача, в спірній однокімнатній квартирі проживає без реєстрації, порядок користування квартирою співвласниками не визначався, між ними відсутня домовленість та згода щодо порядку та способу використання спільного майна. Відповідачка користується квартирою за відсутності згоди позивача як співвласника майна, чим чинить йому перешкоди в користуванні житлом.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання заявника на незастосування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, також відхиляються касаційним судом, оскільки оскаржуване судове рішення не суперечить висновку, викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-709цс16 викладено висновок про те, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу (далі - ЖК) України вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду

від 28 червня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук