П О С Т А Н О В А

іменем України

01 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р.Ю., Куштана Б.П.,

за участю секретарки судового засідання Бочко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2021 року, ухвалене суддею Заревою Н.І., повне судове рішення складено 21.05.2021,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивовано тим, що між сторонами було укладено договір позики від 16.01.1018 року на суму 20 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути у строк до 31.12.2018.

Також між сторонами було укладено договір позики від 20.06.2019 на суму 20 000 доларів США, яку відповідач зобов`язався повернути у строк до 30.07.2019.

Факт укладення між сторонами зазначених договорів позики підтверджується власноручно написаними відповідачем розписками.

Посилаючись на те, що у встановлений договорами строк відповідач ОСОБА_2 позику йому не повернув та на його неодноразові звернення кошти йому до цього часу повернуті, тому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 40 000 доларів США за договорами позики від 16.01.2018 та 20.06.2019, а також 3% річних в сумі 1 956,17 доларів США (за договором позики від 16.01.2018 за період з 16.01.2018 по 01.12.2020 /701 день/, що становить суму 1 152,33 доларів США, та за договором позики від 20.06.2019 за період з 01.08.2019 по 01.12.2020 /489 днів/, що становить суму 803,84 доларів США), а також судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договорами позики від 16.01.2018 та 20.06.2019 у розмірі 40 000 доларів США, 3% річних від простроченої суми за цими договорами позики в сумі 1 956,17 доларів США та витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 510 гривень.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність установлених судом обставин і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що він не був належним чином повідомлений про дачу, час і місце засідання суду, а тому був позбавлений можливості належним чином захистити свої права, зокрема надати пояснення, докази, подати відзив чи зустрічний позов. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також указував і на те, що наявна у справі розписка від 20.06.2019 не відповідає дійсності. Ця розписка є явно підробленою, у ній є підробленими дата її написання та дата повернення позики. Водночас не заперечував, що дійсно 16.01.2018 отримав від позивача ОСОБА_1 позику у сумі 20 000 доларів США, про що свідчить його розписка, яка є в матеріалах справи. Цю суму позики визнає повністю та зобов`язується повернути у повному обсязі.

Проте категорично заперечує отримання 20.06.2019 позики від ОСОБА_1 у сумі 20 000 доларів США, оскільки така подія між сторонами не мала місце і додана до матеріалів справи розписка не відповідає дійсності. Виникнення цієї розписки (від 20.06.2019) пояснює тим, що ОСОБА_1 , не отримавши від нього коштів за розпискою від 16.01.2018 до кінця 2018 року, пригрозив йому, що у випадку неповернення позики він збільшить суму до 40 000 доларів США.

Посилаючись на наведені обставини просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, скасувати частково це рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в загальній сумі 20 000 доларів США, згідно з розпискою від 16.01.2018, а у решті позовних вимог відмовити.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, зокрема поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначав, що відповідач скористався своїм правом на захист шляхом укладення договору на правову допомогу. Представник відповідача неодноразово направляв до суду клопотання, що свідчить про їх обізнаність про дату і час розгляду справи, а тому доводи скарги про порушення судом його права на захист є безпідставними. Той факт, що ні він, ні його представник не з`являлися до суду свідчить про намагання затягнути судовий процес та зловживання процесуальними правами. Також указував і на те, що відповідач відповідно до ст.1051 ЦК України не оспорював договір позики від 20.06.2019, а тому його посилання на неотримання коштів за цим договором є безпідставним.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення відповідача (апелянта) ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 і 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апелянтом рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача суми заборгованості за договором позики від 16.01.2018 у розмірі 20 000 доларів США та 3% річних від простроченої суми за цим договором позики у розмірі 1 152,33 доларів США не оскаржується, а отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Предметом апеляційного перегляду в цій справі є рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми заборгованості за договором позики від 20.06.2019 у розмірі 20 000 доларів США та 3% річних від простроченої суми за цим договором позики у розмірі 803,84 доларів США.

Судом установлено, що відповідно до розписки від 20.06.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, яку зобов`язався повернути у строк до 30.07.2019. Оригінал цієї розписки оглянуто судом першої інстанції, а її копія, яка міститься в матеріалах справи (а.с.43), засвідчена суддею Заревою Н.І.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та стягуючи з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики від 20.06.2019 в розмірі 20 000 доларів США та три проценти річних за весь час прострочення за період з 01 серпня 2019 року по 01 грудня 2020 року у розмірі 803,84 доларів США, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, які у встановлений договором строк не повернув, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки таких суд дійшов із додержанням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як кореспондує ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України регламентовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Особа, яка має боргову розписку вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Подібні висновки містяться, зокрема, і в постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19, від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/2-ц, які відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував факт укладення договору позики від 20.06.2019 та отримання за ним будь-яких грошових коштів.

Так, у абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Колегія суддів констатує, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачем оспорювався цей договір позики.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які виникли із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Положеннями ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, установивши, що зобов`язання ОСОБА_2 про повернення ОСОБА_1 суми боргу підтверджуються наявною в останнього письмовою розпискою від 20.06.2019, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальник не виконав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу, обумовлену договором позики та трьох проценти річних за весь час прострочення за період з 01 серпня 2019 року по 01.12.2020 року у розмірі 803,84 доларів США.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про дачу, час і місце засідання суду, а тому був позбавлений можливості належним чином захистити свої права, зокрема надати пояснення, докази, подати відзив чи зустрічний позов не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Зважаючи на те, що представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бадзилюк П.П. був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, призначеної судом на 13.05.2021 на 14:00 год, що стверджується клопотанням адвоката Бадзелюка П.П. від 13.05.2021 (а.с.50), а тому відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання 13.05.2021 на 14:00 год, в яке ОСОБА_2 не з`явився без поважних причин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 15 765 грн (а.с.72) слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 серпня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді