КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6201/2022
Справа 381/655/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Соловей Г.В. в м. Фастів у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду в розмірі 316706,96 грн. та моральну шкоду 50000 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що є власником будинку по АДРЕСА_1 , а відповідач - сусіднього будинку по АДРЕСА_1 , в якому 16 листопада 2020 року сталася пожежа, внаслідок якої відбулось загоряння будинку, який належить позивачу, пошкоджено оздоблення та домашнє майно. Причиною пожежі стало порушення правил пожежної безпеки під час експлуатації пічного опалення у будинку, власником якого є відповідач, що підтверджується актом про пожежу від 18 листопада 2020 року та довідкою Державної служби України з надзвичайних ситуацій Фастівського районного сектору від 20 листопада 2020 року. Розмір матеріального збитку згідно звіту № 9325 про незалежну оцінку вартості матеріальних збитків внаслідок пожежі, складеного оцінювачем ОСОБА_4 02 грудня 2020 року, 316706,96 грн. Крім того, позивач, як власник майна, яке пошкоджено та знищено внаслідок пожежі, зазнала моральних страждань, які проявляються у вигляді душевних переживань, зміною життєвого рівня, які вона визначає в 50000 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду в розмірі 316706,96 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судовий збір 3667,10 грн., в решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом не було надано належної правової оцінки правовідносинам, які стали причиною пожежі. Так, до матеріалів справи долучено звіт про причини пожежі від 18 листопада 2020 року, відповідно до якого причиною пожежі є втрата цілісності протипожежної розділки димоходу в результаті деформації та руйнування міжкімнатної перегородки та перекриття в будинку відповідача. В звіті зазначається, що цегляні димохід та лежак комину опирались на міжкімнатну перегородку в будинку ОСОБА_1 , розташовану з боку будинку ОСОБА_3 , яка в свою чергу, не являючись несучою стіною, від дії значного навантаження та інших факторів почали деформуватись та втрачати свою будівельну міцність. Зважаючи на те, що причиною пожежі є руйнування будинку, а саме міжкімнатної перегородки в будинку ОСОБА_1 , під час розгляду справи потрібно було встановити причини руйнування будинку ОСОБА_1 , що відповідно і призвело до пожежі. Зокрема, позивач порушила будівельні норми під час самочинного будівництва, і дане будівництво стало причиною руйнування будинку відповідача з подальшим виникненням пожежі. Крім будівельних норм, позивачем було порушено і пожежні норми, оскільки відстань між житловими будинками та громадськими будівлями на двох сусідніх ділянках треба приймати не менше 6 метрів до сусідніх будинків, в той час як стіна нового будинку, що зводився, знаходилася на відстані 30 см., та звести несучу стіну відповідач не мала фізичної можливості.

Наводила правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року в справі № 639/8460/15-ц, від 21 жовтня 2020 року в справі № 420/228/19, від 06 березня 2019 року в справі № 286/2210/16-ц, від 03 квітня 2019 року в справі № 635/8605/15-ц.

Звертала увагу, що у відповіді на скаргу № 9/6/К-56 від 06 грудня 2007 року, на яку послався суд у рішенні, зазначено, що на земельній ділянці знаходиться приватний будинок, який розділений навпіл, та що мінімальні протипожежні розриви між житловими будинками у межах однієї присадибної ділянки не нормуються. Дана інформація вказує, що позивач вводила в оману державні органи архітектури та МНС, надаючи документи, що земельна ділянка, де розташовані будинки, в яких відбулася пожежа, належала її матері і є неподільною, хоча ще з 1997 року земельних ділянок було дві, що підтверджується актами на землю.

Не погоджувалася з висновками суду першої інстанції, згідно яких причиною пожежі, як зазначено в акті про пожежу, стало порушення правил пожежної безпеки, оскільки в акті про пожежу зазначається про ймовірну причину пожежі. У звіті від 18 листопада 2020 року зазначається інша причина пожежі, а саме втрата цілісності протипожежної розділки димоходу. Акт про пожежу лише засвідчує факт пожежі, але не вказує на вину в даній пожежі осіб та не вказує про її причини.

Посилалася на постанову Верховного Суду від 17 вересня 2020 року в справі № 302/216/17, від 13 червня 2018 року в справі № 279/2667/16-ц, згідно яких ймовірна причина пожежі не підтверджує беззаперечно вину відповідача.

Вказувала, що довідка від 19 січня 2016 року № 34 не підтверджує наявність вини відповідача у спричиненні шкоди, оскільки містить лише інформацію щодо факту пожежі, обсягу пошкоджень майна та ймовірної причини пожежі.

Посилалася на постанову Верховного Суду від 07 березня 2018 року в справі № 711/2292/16-ц, згідно якої, у випадку непідтвердження вини відповідача у завданні шкоди позивачу та неправомірності його дій відсутні підстави для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

14 червня 2022 року та 26 липня 2022 року до апеляційного суду надійшли пояснення позивача та її представника із додатками, разом із тим клопотань про прийняття поданих до пояснень доказів заявлено не було, відтак до розгляду такі докази не приймаються та судом не оцінюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вище вимогам закону.

Частково задовольняючи позов про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок пожежі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач зазнала збитків та моральної шкоди внаслідок пожежі, що сталася з вини відповідача, в розмірі 316706,96 грн., розмір збитків відповідачем не спростовано.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 травня 2009 року, виданого виконкомом Червономотовилівської сільської ради (а. с. 7 - 8 т. 1).

Відповідач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 1-2133 від 17 квітня 2009 року, посвідченого Фастівською міською держнотконторою (а. с. 9 т. 1).

Згідно акту про пожежу від 18 листопада 2020 року, складеного комісією у складі провідного інспектора Фастівського РС ГУ ДСНС України в Київській області, командира відділення 67 ДПРП смт. Борова, ОСОБА_1, ОСОБА_3 , пожежа виникла 16 листопада 2020 року о 18:56 в житловому будинку ОСОБА_1 та житловому будинку ОСОБА_3 ; місце виникнення пожежі - всередині житлового будинку ОСОБА_1 , пожежею знищено житловий будинок ОСОБА_1 на площі 36,7 кв.м., домашнє майно, пожежею пошкоджено житловий будинок ОСОБА_3 , покриття та перекриття на площі 64 кв.м., внутрішнє оздоблення, меблі, домашнє майно; причина пожежі (ймовірна) - порушення правил пожежної безпеки під час експлуатації пічного опалення в будинку ОСОБА_1 (а. с. 5 т. 1).

На а. с. 105 - 106 т. 2 знаходиться копія звіту про причину пожежі, яка виникла 16 листопада 2020 року, складеного провідним інспектором Фастівського РС ГУ ДСНС України в Київській області 18 листопада 2020 року, згідно якого найбільш ймовірною причиною виникнення пожежі в даному випадку стало порушення правил пожежної безпеки, а саме через втрату цілісності протипожежної розділки димоходу в результаті деформації та руйнування міжкімнатної перегородки та перекриття.

Згідно довідки Фастівського районного сектору ГУ ДСНС України в Київській області від 20 листопада 2020 року № 616, довідка видана ОСОБА_3 про те, що 16 листопада 2020 року дійсно виникла пожежа в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок розповсюдження пожежі вогнем та високою температурою знищено та пошкоджено поряд розташований будинок за адресою АДРЕСА_1 , а саме покриття та перекриття будинку, внутрішнє оздоблення, домашнє майно, меблі (а. с. 6 т. 1).

Згідно звіту № 9325 про незалежну оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок пожежі за адресою АДРЕСА_1 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 02 грудня 2020 року, вартість збитку складає 316706,96 грн. (а. с. 11 - 48 т. 1).

На а. с. 99 т. 2 знаходиться копія листа ГУ ДСНС України в Київській області від 03 листопада 2021 року на адвокатський запит, згідно якого працівниками Фастівського РС ГУ ДСНС України в Київській області було проведено огляд місця пожежі та складено відповідні матеріали, які у встановленому порядку було передано до Фастівського відділу поліції ГУ НП у Київській області для з`ясування причин та обставин даної події; також в ході огляду (дослідження) даної пожежі працівниками Фастівського РС ГУ ДСНС України в Київській області було встановлено, що ймовірною причиною пожежі могло стати виникнення горіння внаслідок порушення правил пожежної безпеки при експлуатації пічного опалення.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Такі правові висновки підтримуються на даний час Верховним Судом, зокрема в постанові від 25 лютого 2019 року в справі № 466/4051/15-ц.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, реагуванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту, та визначає повноваження органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, права та обов`язки громадян України, іноземців та осіб без громадянства, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності регулює Кодекс цивільного захисту України.

За приписами ст. 2 Кодексу цивільного захисту України пожежна безпека - відсутність неприпустимого ризику виникнення і розвитку пожеж та пов`язаної з ними можливості завдання шкоди живим істотам, матеріальним цінностям і довкіллю.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Кодексу цивільного захисту України забезпечення пожежної безпеки на території України, регулювання відносин у цій сфері органів державної влади, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання і громадян здійснюються відповідно до цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Кодексу цивільного захисту України, п. 3.7.2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями покладається на їх власників або наймачів, якщо це обумовлено договором найму.

Відповідно до частини першої статті 151 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Згідно з частиною першою статті 177 ЖК УРСР громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов цілком обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження завдання їй майнової шкоди та її розміру, доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача, яка полягає у бездіяльності щодо забезпечення пожежної безпеки власного житлового будинку та майна. Судом першої інстанції правильно встановлено, що саме внаслідок невиконання вимог Правил пожежної безпеки в Україні та незабезпечення пожежної безпеки в житловому будинку відповідача відбулася пожежа, внаслідок якої пошкоджено майно позивача і завдано їй майнову шкоду.

Визначаючи розподіл тягаря доведення, судом враховано, що у такій категорії спорів позивач звільняється від обов`язку доведення вини відповідача, проте зобов`язаний довести наявність інших елементів цивільно-правової відповідальності особи за завдання іншій особі шкоди в результаті вчинення протиправних дій або бездіяльності.

Судом першої інстанції правильно встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовано, що відповідач, заперечуючи наявність вини у заподіянні шкоди, не надала суду доказів на спростування того, що пожежа відбулося не з її вини, а також доказів на спростування розміру заподіяної шкоди.

Судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги заперечення відповідача щодо будівництва, реконструкції житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , з порушенням будівельних та протипожежних норм, оскільки вирішення вказаних правовідносин не є предметом позову. який розглядає суд про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок пожежі.

Такі висновки суду узгоджуються з вимогами ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, апеляційний суд враховує, що постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року в даній справі № 381/655/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 скасовано ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2021 року про призначення експертизи за клопотанням відповідача, на вирішення якої поставлено питання, чи відповідає визначення поняття "реконструкція будинку" повному знесенню будинку, облаштуванню нового фундаменту та побудові будинку, який має збільшені розміри фундаменту та самої будівлі; чи був, станом на дату введення в експлуатацію в 2009 році, будинок АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_3 , зблокованим з будинком АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 ; чи було дотримано вимог нормативних документів в галузі будівництва при побудові нового будинку ОСОБА_3 , станом на момент побудови в 2007 році та станом на момент введення в експлуатацію в 2009 році.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд в постанові від 20 жовтня 2021 року виходив із того, що предметом доказування у даній справі є доведення або спростування факту порушення відповідачем правил пожежної безпеки, що стало причиною пожежі та як наслідок, завдання шкоди позивачу, заподіяної внаслідок пожежі та її подальшого відшкодування, тобто обставини, які можуть бути встановлені експертами відповідно до поставлених запитань в оскаржуваній ухвалі, жодним чином не стосуються обставин справи та предмету доказування у даній справі.

Відтак, доводи апеляційної скарги в частині порушення позивачем будівельних та пожежних норм під час самочинного будівництва, що, на думку відповідача, стало причиною руйнування будинку відповідача з подальшим виникненням пожежі, не входять до предмету доказування у даній справі, на що обґрунтовано вказано судом першої інстанції, та відхиляються апеляційним судом.

Є неприйнятними посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 420/228/19, в яких йдеться про самочинне будівництво, оскільки це не відноситься до предмету позову, і з цих же підстав відхиляє доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 повинна провести знесення новозбудованого будинку, оскільки його було побудовано з порушенням будівельних та пожежних норм, без дозволу органу місцевого самоврядування, будівельних органів та без дозволу власника будинку на суміжній земельній ділянці.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що право власності позивача на належний їй будинок по АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25 травня 2009 року, виданого виконкомом Червономотовилівської сільської ради (а. с. 7 - 8 т. 1), і ці обставини було перевірено судом першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені Верховним Судом в постановах від 25 вересня 2019 року в справі № 639/8460/15-ц, від 06 березня 2019 року по справі № 286/2210/16-ц, від 03 квітня 2019 року в справі № 635/8605/15-ц, правовідносини в яких є відмінними, оскільки в зазначених справах Верховним Судом встановлено порушення протипожежних норм, в тому числі при будівництві, саме з боку заподіювачів шкоди (відповідачів), на яких в деліктних правовідносинах покладено обов`язок спростування своєї вини.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що зазначення у акті про пожежу від 18 листопада 2020 року порушення правил пожежної безпеки ймовірної причини пожежі фактично вказує на єдину встановлену причину останньої, тому є безпідставними посилання відповідача в апеляційній скарзі на ймовірність вказаної в акті причини та правові висновки Верховного Суду в постановах від 17 вересня 2020 року в справі № 302/216/17 щодо спірності питання визначення причин пожежі для встановлення вини відповідача, від 13 червня 2018 року в справі № 279/2667/16-ц щодо відсутності беззаперечних доказів на підтвердження обставин щодо причин виникнення пожежі, які апеляційний суд не приймає як нерелевантні.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу, що акт про пожежу від 18 листопада 2020 року відповідачем ОСОБА_1 підписано без зауважень.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що акт про пожежу лише засвідчує акт пожежі, але не вказує про її причини, з огляду на те, що форма акту про пожежу, затверджена наказом МВС України від 14 червня 2017 року № 503, передбачає графу причини пожежі.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги, що у звіті від 18 листопада 2020 року зазначається інша причина пожежі, оскільки аргументи відповідача не ґрунтуються на доказах та перекручують фактичні обставини справи.

Так, у звіті про причину пожежі, яка виникла 16 листопада 2020 року, складеного провідним інспектором Фастівського РС ГУ ДСНС України в Київській області 18 листопада 2020 року, зазначено, що найбільш ймовірною причиною виникнення пожежі в даному випадку стало порушення правил пожежної безпеки, а саме через втрату цілісності протипожежної розділки димоходу в результаті деформації та руйнування міжкімнатної перегородки та перекриття.

Таким чином, звіт від 18 листопада 2020 року, на який посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, лише підтверджує аналогічні причини пожежі, зазначені в акті про пожежу, та висновки суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача, яка не забезпечила пожежну безпеку власного житлового будинку, не спростовує.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що довідка Фастівського районного сектору ГУ ДСНС України в Київській області від 20 листопада 2020 року № 616 не підтверджує вини відповідача у спричиненні шкоди, а лише містить інформацію щодо факту пожежі та обсяг пошкоджень майна, висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_1 в заподіянні шкоди не спростовують, оскільки вони зроблені на підставі інших доказів, та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи відповідач на спростування наданих позивачем доказів клопотання про проведення судової пожежно-технічної експертизи будинку не заявляла, будь-яких доказів, які б вказували на інші причини вищезгаданої пожежі, не надавала (коротке замикання електромережі, підпал, природні явища тощо).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачу дійсно завдана моральна шкода, розмір якої визначено судом в сумі 10000 грн. Апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення вказаного розміру моральної шкоди і апеляційна скарга не містить, крім загальних посилань на правові висновки Верховного Суду від 07 березня на 2018 року по справі № 711/2292/16-ц, згідно якої непідтвердження наявності вини відповідача у завданні шкоди та неправомірності його дій виключає підстави для відшкодування моральної шкоди.

Однак, враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду висновки суду першої інстанції про наявність складу делікту в спірних правовідносинах визнано вірними, наведені правові висновки Верховного Суду врахуванню не підлягають як нерелевантні.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із судовим рішенням, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

15 червня 2022 року до апеляційного суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Новіка С.В. про ухвалення рішення про судові витрати в порядку ст. 246, 270 ЦПК України, зареєстрована під номером провадження 22-з/824/453/2022, в якій представник позивача просив після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги призначити судове засідання та вирішити питання про судові витрати на професійну правничу допомогу.

До заяви долучено копію додаткової угоди від 21 лютого 2022 року до договору від 14 січня 2021 року № 01/01/21 про надання правничої допомоги, а також докази надсилання відповідачу і його представнику копії цієї заяви.

Крім того, в матеріалах справи на а. с. 8 т. 2 наявна копія договору від 14 січня 2021 року № 01/01/21 про надання правничої допомоги, а на а. с. 12 т. 2 наявна копія протоколу узгодження гонорару від 14 січня 2021 року до договору від 14 січня 2021 року № 01/01/21 про надання правничої допомоги.

26 липня 2022 року представником позивача надано заяву про долучення документів до матеріалів справи, а саме копію додаткової угоди від 20 червня 2022 року до договору № 01/01/21 від 14 січня 2021 року, копію акту приймання-передачі наданих послуг від 20 червня 2022 року, копію рахунку № 01/01/21/2 від 20 червня 2022 року, копію квитанції про сплату від 21 червня 2022 року № 0.0..1, копію виписки банку по рахунку адвоката Новіка С.В. за 21 червня 2022 року, копію рахунку № 01/01/21/3 від 22 липня 2022 року, копію квитанції про сплату від 25 липня 2022 року, копію виписки банку по рахунку адвоката Новіка С.В. за 25 липня 2022 року.

В судове засідання 10 серпня 2022 року представником позивача засобами електронного зв`язку також було направлено заяву про долучення документів до матеріалів справи, а саме копії акту приймання-передачі наданих послуг від 29 липня 2022 року, рахунку № 01/01/21/4 від 08 серпня 2022 року, квитанції про сплату від 09 серпня 2022 року, виписки банку по рахунку адвоката Новіка С.В. за 09 серпня 2022 року та докази направлення даної заяви з додатками відповідачу. В заяві також зазначено, що станом на 09 серпня 2022 року за надання професійної правничої допомоги в даному апеляційному провадженні позивачем понесено 11700 грн., інших витрат на правничу допомогу для включення до судових витрат не передбачається.

Від відповідача клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу не надходило.

Оскільки представником позивача надано докази витрат на правничу допомогу до закінчення розгляду справи, і оскільки відповідно до ст. 382 ЦПК України в постанові апеляційного суду може зазначатися розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд не вважав за необхідне ухвалювати додаткову постанову про судові витрати в порядку ст. 246, 270 ЦПК України, а вирішити дане питання під час розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи із наведеного, оскільки апеляційним судом встановлено, що позивачем було укладено з адвокатом Новіком С.В. договір про надання правничої допомоги, в якому його сторони обумовили підстави і порядок надання послуг правової допомоги, обов`язок оплати адвокатського гонорару, склали акти приймання-передачі наданих послуг, представник позивача до закінчення судових дебатів в суді апеляційної інстанції надав докази на підтвердження розміру судових витрат, і відповідачем, в свою чергу, не доведено неспівмірності цих витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність судових витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в апеляційному суді, та про стягнення цих витрат із відповідача на користь позивача в загальному розмірі 11700 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 11700 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.