Постанова

Іменем України

02 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 545/40/20

провадження № 61-2328св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Щербанівська сільська рада Полтавського району Полтавської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року в складі судді Путрі О. Г. та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2021 року в складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У січні 2020 року представник Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 травня 2018 року, за адресою: АДРЕСА_1 розміщена нежитлова будівля загальною площею 1 159 кв. м. Право власності на це приміщення зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 27 квітня 2016 року.

Відповідач використовує земельну ділянку комунальної форми власності за вказаною адресою площею 2 700 кв м., на якій розташована відповідна будівля; правовстановлюючі документи на земельну ділянку у нього відсутні, тобто він безпідставно зберігає у себе майно у вигляді орендної плати, яка мала бути сплачена ним за користування цією земельною ділянкою.

Рішенням Полтавського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 554/5525/18 стягнено з ОСОБА_1 на користь Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області грошові кошти в сумі 36 372,67 грн за користування цією земельною ділянкою за період з 27 квітня 2016 року до 31 травня 2018 року.

На даний час відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою без договору оренди, в добровільному порядку грошові кошти у вигляді орендної плати не сплачує.

Згідно проведеного комісією Щербанівської сільської ради розрахунку, затвердженого виконкомом сільської ради 10 грудня 2019 року, сума безпідставно збереженої відповідачем орендної плати за період із 01 червня 2018 року до 05 грудня 2019 року становить 78 198,51 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача суму неодержаних територіальною громадою доходів за користування земельною ділянкою у період з 01 червня 2018 року до 05 грудня 2019 року в сумі 78 198,51 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року задоволено позов Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області кошти за користування земельною ділянкою за період із 01 червня 2018 року до 05 грудня 2019 року в розмірі 78 198,51 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , будучи фактичним користувачем земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок Щербанівської сільської ради, як власника цієї ділянки, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею та зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимоги та необхідність їх задоволення.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, який встановив фактичні обставини справи та застосував норми процесуального і матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Крім цього, апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги зазначив, що з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та повідомлення головного управління Держгеокадастру у Полтавській області видно, що середня нормативно-грошова оцінка 1 кв. м земель несільськогосподарського призначення на території села Щербані Полтавського району Полтавської області (до яких належить і спірна земельна ділянка) на момент виникнення спірних правовідносин становила 218,46 грн, що є підставою для розрахунку плати за землю та спростовує доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведеності розміру позовних вимог (2 700* 218,46=78 198,51).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 лютого 2021 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2021 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 25 лютого 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2021 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди не врахували, що розрахунок безпідставно збережених коштів має здійснюватися з урахуванням витягу з технічної документації про нормативно-грошову оцінку землі. Крім того, суди не взяв до уваги те, що спірна земельна ділянка не сформована, оскільки не має кадастрового номера, відповідно, не може виступати самостійним об`єктом цивільних прав.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 12 червня 2019 року в справі № 922/902/18, від 08 серпня 2019 року в справі № 922/1276/18, від 01 жовтня 2019 року в справі № 922/2082/18, від 16 листопада 2019 року в справі № 922/3607/18, від 09 липня 2019 року в справі № 922/535/18.

Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 у визначений Верховним Судом строк не надходив.

Фактичні обставини, встановлені судами

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 травня 2018 року за № 123829360 за адресою: АДРЕСА_1 розміщена нежитлова будівля, загальною площею 1 159 кв м.

Право власності на це нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 квітня 2016 року на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2012 року в справі № 2-1096/11.

Дана будівля розташована на земельній ділянці комунальної форми власності загальною площею 2 700 кв м. (0,27 га), яку використовує відповідач.

постановою Полтавського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 554/5525/18 встановлено, що ОСОБА_1 , будучи фактичним користувачем спірної земельної ділянки, без достатньої правової підстави, за рахунок Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, як власника цієї ділянки, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування землею та зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Цим судовим рішенням стягнено з ОСОБА_1 на користь Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за період із 27 квітня 2016 року до 31 травня 2018 року в сумі 36 372,67 грн.

Після ухвалення вказаного судового рішення відповідач ОСОБА_1 продовжив користуватися спірною земельною ділянкою без достатніх правових підстав, кошти за користування землею не сплачував.

Рішенням виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 03 жовтня 2019 року № 48 затверджено склад комісії щодо визначення неодержаних територіальною громадою доходів у сфері земельних відносин та Положення про комісію.

Відповідно до проведеного комісією розрахунку згідно акту по визначенню неодержаних територіальною громадою доходів у сфері земельних відносин № 4 від 05 грудня 2019 року, сума безпідставно збереженої відповідачем орендної плати за період із 01 червня 2018 року до 05 грудня 2019 року становить 78 198,51 грн.

Акт комісії затверджений рішенням виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області 10 грудня 2019 року.

Згідно із витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 15 жовтня 2019 року та листа головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 15 жовтня 2019 року, середня нормативно-грошова оцінка 1 кв. м земель несільськогосподарського призначення на території села Щербані Полтавського району Полтавської області на момент виникнення спірних правовідносин становила 218,46 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Судами установлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлова будівля площею 1 159 кв м., яка розташована на спірній земельній ділянці на АДРЕСА_1 .

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Право власності відповідача на відповідне нерухоме майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 квітня 2016 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 554/5525/18 встановлено, що ОСОБА_1 , будучи фактичним користувачем спірної земельної ділянки, без достатньої правової підстави, за рахунок Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, як власника цієї ділянки, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування землею та зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підстав частини першої статті 1212 ЦК України. Рішенням апеляційного суду у цій справі стягнено з ОСОБА_1 на користь Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за період із 27 квітня 2016 року до 31 травня 2018 року в сумі 36 372,67 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судами установлено та не спростовано відповідачем, що після ухвалення вказаного судового рішення відповідач ОСОБА_1 продовжив користуватися спірною земельною ділянкою без достатніх правових підстав, кошти за користування землею не сплачував.

У статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, тут і далі у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що після державної реєстрації відповідачем права власності на відповідну нежитлову будівлю у нього, як власника, виникло право користування земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля.

Зважаючи на те, що нежитлова будівля не може бути відокремлена від земельної ділянки, на якій вона розташована, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельної ділянки, на якій вона розташована, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Верховний Суд звертає увагу на те, що до правовідносин, які виникли між сторонами безпосередньо у цій справі, щодо виникнення прав у відповідача на земельну ділянку, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час набуття відповідачем у власність нежитлової будівлі (27 квітня 2016 року) в якій не передбачалося необхідності формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав при отриманні у власність нежитлової будівлі.

Таким чином, необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з частиною першою статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про те, що, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, для застосування статті 1212 ЦК України не є обов`язковим встановлення сформованості земельної ділянки.

Аналогічна позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19 (провадження № 61-17197сво20).

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Глава 83 ЦК України застосовується, зокрема, до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (пункт 4 частини третьої статті 1212 ЦК України).

За статтею 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від виникнення правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).

Аналогічні за змістом позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20 (провадження № 12-48гс21), у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19 (провадження № 61-17197сво20), від 20 квітня 2022 року в справі № 642/5275/18 (провадження № 61-3450св21), від 06 червня 2022 року в справі № 725/2114/20-ц( провадження № 61-2494св21), від 05 липня 2022 року в справі № 641/8483/19 (провадження № 61-2720св21).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 як власник нерухомого майна (нежитлової будівлі), яка розташована на спірній земельній ділянці, не уклавши відповідного договору оренди та не здійснивши державної реєстрації такого права, фактично користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку із цим обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за відповідний період.

Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції щодо правильності розрахунку безпідставно збережених відповідачем грошових коштів у сумі 78 198,51 грн, оскільки такий розрахунок зроблено на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та листа головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, якими підтверджено, що середня нормативно-грошова оцінка 1 кв. м земель несільськогосподарського призначення на території села Щербані на момент виникнення спірних правовідносин становила 218,46 грн. Тобто, зважаючи на площу спірної земельної ділянки (2 700 кв м.), сума стягнення визначена правильно (2 700* 218,46=78 198,51).

Разом із цим, відповідачем при розгляді справи не спростовано правильність відповідних розрахунків, не надано інший розрахунок суми коштів, яка підлягає сплаті ним за користування спірною земельною ділянкою.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області у цій справі.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 12 червня 2019 року в справі № 922/902/18, від 08 серпня 2019 року в справі № 922/1276/18, від 01 жовтня 2019 року в справі № 922/2082/18, від 16 листопада 2019 року в справі № 922/3607/18, від 09 липня 2019 року в справі № 922/535/18., оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 922/902/18 суд касаційної інстанції при направленні справи на новий розгляд до апеляційного суду зазначив про передчасність задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача коштів за користування земельною ділянкою без належних правових підстав, оскільки не встановлено належним чином нормативну грошову оцінку відповідної земельної ділянки з метою правильного розрахунку суми стягнення.

У справах № 922/2082/18, № 922/1276/18, № 922/3607/18 Верховний Суд погодився із висновками судів про відсутність підстав для стягнення коштів за користування земельною ділянкою, оскільки не доведено розмір суми враховуючи нормативну грошову оцінку, матеріали справи не містять доказів того, що спірна земельна ділянка, була сформована як об`єкт цивільних прав; інших доказів для ідентифікації земельної ділянки, яку займає відповідач, позивачем не надано.

У справі № 922/535/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився із висновками останнього, який визнав недоведеним факт набуття (збереження) відповідачем майна - безпідставно збережених коштів орендної плати саме за рахунок позивача - Харківської міської ради, що унеможливлювало у цьому випадку задоволення позову на підставі статей 1212-1214 ЦК України.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Разом із цим, висновки судів у справі, яка переглядається, відповідають позиції, яка викладена у постанові у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19 (провадження № 61-17197сво20), правовідносини у яких є подібними.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів, які викладені в оскаржуваних рішеннях не спростовують, а лише містять посилання на обставини, що були предметом перевірки судів, яким була надана належна правова оцінка. Переглядаючи законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку наявних у справі доказів та встановлювати нові обставини.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук