Справа № 755/6055/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2022 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.,

при секретарі Бурячек О. В.,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Томчук М.В.,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогами: «Визначити місце проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 »

26 липня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Завданням підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. ( ст.189 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Представник позивача - адвокат Томчук Микола Володимирович в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснив, що з 23 грудня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2010 року. Після офіційного припинення шлюбу сторони продовжували підтримувати стосунки, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина - син ОСОБА_3 , позивач визнав своє батьківство, згідно свідоцтва про народження, виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), (актовий запис №3428), у свідоцтві про народження дитини батьками записані: батько - « ОСОБА_2 », мати - « ОСОБА_1 ». На даний час сторони проживають окремо, за спільної згоди між батьками дитина залишилася проживати разом з батьком. Позивач займається розвитком дитини, дбає про її здоров`я, створює сприятливі та гармонійні умови, щоб дитина розвивалася всебічно та повноцінно, дитина перебуває на повному утриманні батька, про що відповідач не заперечує та визнала шляхом оформлення нотаріально засвідченої заяви. Позивач працевлаштований, має стабільний дохід достатній для забезпечення дитини всім необхідним відповідно до її віку та потреб, працівниками служби у справах дітей перевірено умови проживання дитини, зауважень з приводу забезпечення дитини належними умовами проживання працівниками служби не зафіксовано, що слугувало підставою для надання висновку про доцільність проживання дитини разом з батьком. Представник позивача наголосив, що сторони, батьки дитини, прийшли до спільної згоди щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, з урахуванням бажання самої дитини, при цьому мати дитини приймає участь у вихованні дитини, постійно навідує дитину, спілкується з сином по телефону, обізнана про життя дитини та його успіхи у навчанні, з боку позивача не створюється жодних перешкод для обмеження у спілкуванні матері та дитини як за місцем проживання батька, так і матері, що сприяє гармонійному розвитку дитини та не впливає на її психологічний стан здоров`я.

Відповідач ОСОБА_1 в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2010 року. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку, після припинення шлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час батьки дитини прийшли до спільної згоди, що син має проживати разом з батьком, який повністю займається вихованням сина, матеріально забезпечує всі потреби дитини, як то харчування, придбання одягу, оплату навчання та додаткових занять, у батька створені належні житлові умови для проживання дитини. Відповідач приймає участь у вихованні дитини, постійно перебуває на зв`язку з дитиною, вони разом проводять вихідні, спілкуються, відвідують зони відпочинку, батько дитини не забороняє дитині відвідувати матір та не створює жодних перешкод для їх спілкування.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника та ухвалити рішення згідно чинного законодавства з урахуванням інтересів малолітньої дитини.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомленні ними обставини, на яких вони гуртуються у відповідності матеріального права, що підлягають застосуванню до них правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленими Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 8 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства (ст. 9 Сімейного кодексу України).

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. (ст. 121 Сімейного кодексу України)

Судом встановлено, згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , у свідоцтві про народження, батьками дитини записані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

За змістом ст. 13 Сімейного кодексу України, частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Згідно статтей 3, 4 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції.

Відповідно до положень ст. 18 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ст. 141 Сімейного кодексу України).

Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усинавлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ст. 160 Сімейного кодексу України).

Згідно ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 , посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косинською Тетяною Миколаївною, зареєстрована в реєстрі за №225, цією заявою підтверджує, що її малолітній син гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на повному фінансовому утриманні його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заборгованість по аліментам ОСОБА_2 не має.

Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України).

Згідно Висновку Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії №11 від 03 серпня 2022 року), Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладенні повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 .

Під час розгляду питання визначення місця проживання дитини Комісією з питань захисту прав дитини Голосіївська районної в місті Києві державної адміністрації, встановлено, що під час проведення обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та з`ясовано, що умови для проживання, виховання та розвитку дитини створені належним чином. Для малолітнього ОСОБА_3 , виділена окрема кімната, у кімнаті наявне спальне місце, шафа для одягу, іграшки. Батько ОСОБА_2 працює на посаді судді Господарського суду Запорізької області з 18 травня 2009 року по теперішній час. Матір`ю ОСОБА_1 подано до служби письмові пояснення про те, що малолітній ОСОБА_3 , проживає з батьком з 2020 року, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясування, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Аналізуючи вищевикладене, судом встановлено, що батько дитини в повній мірі створено для дитини належні умови для виховання та її розвитку, позивач офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, належні умови проживання, власне житло де облаштована окрема кімната для дитини, враховуючи відповідний висновок органу опіки та піклування, малолітній вік дитини, доведені сторонами обставини, що дитина фактично проживає з батьком, при цьому суд враховує позицію відповідача, яка в судовому засіданні визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, тому з урахуванням положень ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання під час розгляду справи не встановлено.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України)

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтею 51 конституції України, статтями 7, 8, 9, 13, 18, 19, 160, 161 Сімейного кодексу України, статтею 29 Цивільного кодексу України, статтями 11 Закону України «Про охорону дитинства», статтями 2, 4, 12, 76-81, 89, 141, 206, 223, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком, - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянином України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

С у д д я: