Справа №295/6001/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Воробйової Т.А.,

за участі секретаря судового засідання Гльози М.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 ,

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглядаючи y відкритому підготовчому судовому засіданні

у порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Житомирської міської ради

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 ,

про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Богунського районного суду м.Житомира із зазначеною позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018 року.

Під час розгляду справи, після відкриття ухвалою суду від 12.07.2021 загального позовного провадження та призначення підготовчого судового засідання, до початку розгляду справи по суті, 23.09.2021 до суду звернувся ОСОБА_2 із позовною заявою, в якій просить залучити його до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та визнати рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018 незаконним та скасувати його.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржуваним рішенням порушено його права як співвласника багатоквартирного будинку. У позові вказує, що рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018 є незаконним, оскільки прийнято з всупереч ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»; у рішенні наводиться безпідставне посилання на Закон України «Про житлово-комунальні послуги», який на час прийняття вказаного рішення не набрав чинності. Питання, які вирішення в оспорюваному рішенні, не відносяться до компетенції органів місцевого самоврядування, та при прийнятті рішення було допущено ряд інших порушень приписів законодавства, що, у свою чергу, зумовило супротив власників багатоквартирних будинків проти виконання договорів про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, які укладені відповідно до рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018.

Ухвалою суду від 28.09.2021 (справа №295/12602/21) позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень, прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення. Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень та позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення - об`єднано в одне провадження. Присвоєно справі номер № 295/6001/21.

Під час підготовчого провадження у справі вирішувались клопотання та заяви сторін, зокрема, протокольною ухвалою від 23.12.2021 було залучено Антимонопольний комітету України до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; у залученні Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - відмовити.

Враховуючи суб`єктний склад учасників даного спору, заявлені у справі вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин справи, в підготовчому засіданні ставилося на обговорення питання щодо предметної юрисдикції вказаного спору.

Позивач у справі вказала, що зверненню до місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства передувало її звернення з позовом з тим же суб`єктним складом та з тих самих підстав до адміністративного суду першої інстанції, за наслідком чого постановлено ухвалу адміністративного суду про відмову у відкритті провадження у справі. Позивач зазначила в засіданні, що не оскаржувала вказану ухвалу та погодилась із нею.

Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору у справі, ОСОБА_2 також вказав, що зважаючи на наявність ухвали адміністративного суду, вважає спір підвідомчим розгляду загальному місцевому суду за правилами цивільного судочинства.

Представники відповідача стосовно вирішення вказаного питання поклалися на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, вимоги та доводи позовної заяви та позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, заслухавши учасників справи, розглядаючи питання щодо предметної юрисдикції спору у даній справі, суд виходить з наступного.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч.1 ст.18 ЗаконуУкраїни «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За визначенням пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» (станом на час прийняття оскаржуваного рішення у справі) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; вирішення питань збирання, транспортування, утилізації та знешкодження побутових відходів, знешкодження та захоронення трупів тварин; організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян; затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів; затвердження норм надання послуг з вивезення побутових відходів; видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених законом; визначення розміру внесків за встановлення, обслуговування та заміну будинкових вузлів обліку споживачам комунальних послуг відповідної територіальної громади.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (станом на час прийняття оскаржуваного рішення у справі», визначено повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг, за якими, зокрема, до повноважень Кабінету Міністрів України затвердження типових договорів про надання (постачання) комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) та послуг з управління багатоквартирним будинком; (п.2 ч.1 вказаної статті Закону); до повноважень органів місцевого самоврядування належать: затвердження та виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та виконанні відповідних державних і регіональних програм; встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону; затвердження норм споживання комунальних послуг; інформування населення відповідно до законодавства про стан виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, а також про відповідність якості житлово-комунальних послуг нормативам, нормам, стандартам та правилам; здійснення моніторингу стану виконання місцевих програм розвитку житлово-комунального господарства; встановлення одиниці виміру обсягу наданих послуг з поводження з побутовими відходами (ч.3 статті Закону).

Саме вихід за межі своїх повноважень відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення позивач та третя особа з самостійними вимогами на предмет спору вказують підставою заявлених вимог про визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення.

При цьому, із вищевказаних норм права вбачається, що орган місцевого самоврядування (виконавчий орган відповідної ради), приймаючи рішення щодо регулювання діяльності суб`єктів відносин у сфері надання послуг з управління багатоквартирним будинком шляхом затвердження Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком діяв як суб`єкт владних повноважень, реалізуючи (з дотриманням або ні) надані йому законами повноваження у сферах житлово-комунальних послуг, тобто здійснюючи публічно-владні управлінські функції.

На виконання завдання підготовчого провадження судом остаточно визначався предмет спору та характер спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу, під час якого позивач ОСОБА_1 неодноразово зазначала, що підставою позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018 "Про затвердження Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком", є перевищення останнім своїх владних повноважень, оскільки вважає, що повноваженнями на затвердження типового договору наділений Кабінет Міністрів України. Таку ж позицію висловлено третьою особою із самостійними вимогами на предмет спору у даній справі, ОСОБА_2 , позовна вимога якого та її обґрунтування є аналогічними за змістом заявленими у справі ОСОБА_1 . Додатково, позивач і третя особа з самостійними вимогами вказують на те, що оскаржуване рішення прийнято на виконання проєкту закону, а тому не відповідає нормам діючого законодавства України та порушує права та інтереси як позивача і третьої особи з самостійними вимогами у справі, так і інших співвласників багатоквартирних будинків м.Житомира. Так, у рішенні Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25.05.2018 №548 "Про затвердження Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком" зазначено, що з метою забезпечення надання послуги з управління багатоквартирними будинками у місті та реалізації прав співвласників багатоквартирних будинків м.Житомира, відповідно до Законів України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", "Про житлово-комунальні послуги", що вступає в дію 10.06.2018, керуючись статтею 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчий комітет міської ради вирішив затвердити Типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком згідно з додатком.

Таким чином, зі змісту позовних вимог у даній справі вбачається, що предметом перевірки в цій справі є законність рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018 "Про затвердження Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком", яке прийнято суб`єктом владних повноважень на виконання ним публічно-владних управлінських функцій, наданих законами, і з мотивів перевищення своїх повноважень вказаним суб`єктом.

За таких обставин, враховуючи предмет, суть та характер спірних правовідносин, суб`єктний склад учасників справи, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 статті 255 ЦПК України, оскільки вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, наявність ухвали адміністративного суду про відмову у відкритті провадження у справі (копія якої була додана до позовної заяви) була врахована судом при відкритті провадження у даній цивільній справі, у т.ч. задля запобігання випадку помилкового не допуску до правосуддя особи, яка звернулась за захистом прав, що вважає порушеними.

Водночас, як було встановлено судом, обставини щодо відсутності у даній справі спору у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування і наявності приватно-правового спору, не знайшли свого підтвердження в ході підготовчого провадження, при визначенні предмету спору, характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Так, у цій справі позивачем та третьою особою заявлено самостійну вимогу, яка безпосередньо спрямована на захист прав та інтересів вказаних осіб від порушень з боку органу місцевого самоврядування під час реалізації останнім своїх публічно-владних управлінських функцій, за відсутності між сторонами у даній справі будь-яких договірних чи інших цивільних правовідносин, які б характеризувалися рівністю їх учасників.

За таких обставин, розгляд справи по суті завідомо неналежним судом суд вважає неприпустимим порушенням не лише вимог процесуального законодавства України, а й, насамперед, прав та законних інтересів учасників судової справи.

Керуючись пунктом першим частини першої статті 255 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Закрити провадження у цивільній справі №295/6001/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення.

Роз`яснити позивачеві ОСОБА_1 та третій особі з самостійними вимогами на предмет спору - ОСОБА_2 , що розгляд справи за їх позовами відноситься до юрисдикції окружного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної протягом п`ятнадцяти днів, з дня її підписання.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.А. Воробйова

Повний текст ухвали підписано 25.07.2022.