Справа № 946/4333/22
Провадження № 2/946/2738/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2022 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Адамова А.С.

за участю секретаря Тюміної О.А.,

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

29.06.2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, яким просить: розірвати шлюб між ОСОБА_4 та нею, ОСОБА_3 , зареєстрований 22.11.2019р. Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 645; стягнути з ОСОБА_4 на її, ОСОБА_3 , користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2201 гривні, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позовної заяви до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 29.06.2022 року до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь її, ОСОБА_3 , судовий збір в розмірі 992 гривні 40 копійок; стягнути з ОСОБА_4 на користь її, ОСОБА_3 , витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень.

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 22.11.2019 року вона з відповідачем уклала шлюб. Від спільного шлюбу у них народилася син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спільне з відповідачем життя не склалося через психологічну несумісність характерів, ревнощі, безпричинні сварки та скандали. З середини 2021 року відповідач мешкав у батьків, бував у сім`ї іноді, по кілька годин. З початку лютого 2022 року відповідач із сім`ї пішов остаточно і зв`язок зі нею не підтримує. З відповідачем спільно однієї сімей не проживають з лютого 2022 року, спільне фінансове та домашнє господарство не ведуть. Вважає, що подальше збереження сім`ї неможливо. Син проживає і надалі буде проживати з нею. Майнового спору між ними немає. З 01.01.2022 року відповідач свої зобов`язання щодо утримання їхньої спільної дитини виконувати в добровільному порядку не бажає, чим ставить її і дитину в тяжкий матеріальний стан. Відповідач працює неофіційно, за наймом у приватних осіб, має нерегулярний, неконтрольований дохід.

Згідно відзиву відповідача від 09.08.2022 на позовну заяву, відповідач позовні вимоги ОСОБА_3 визнає частково. Вважає, що їм потрібний строк для примирення протягом одного місяця. Не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 1100 грн. щомісячно до його повноліття, в стягненні витрат судового збору у розмірі 992грн. 40 коп. та 3000 грн. юридичних послуг просить відмовити. Зазначив, що ствердження позивачки щодо психологічної несумісності характерів, ревнощів між позивачкою та ним, на його думку не є правдивими. Вважає, що саме ОСОБА_3 була ініціатором сварок та скандалів у їх родині. Дійсно він періодично приходив до своїх батьків, у зв`язку з тим, що не бажав загострювати конфлікт з позивачкою, саме з ним та його батьками тривалий час живе його син від цивільного шлюбу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який згідно довідки №824 від 29.07.2022р. знаходиться на його утриманні. Він був працевлаштований за кордоном з 10.12.2021р. по 24.01.22р., але отримав травму на виробництві, переніс складну операцію, на теперішній час є безробітним, не має жодного прибутку. 07 лютого 2022 року надав особисто позивачці 10000 грн., які заробив працюючи за кордоном. Твердження позивача стосовно того, що стан матеріального становища позволяє йому сплачувати аліменти у розмірі 2201 гривень щомісячно, не знайшли свого підтвердження належними доказами. У теперішній час, він не працевлаштований та постійного заробітку не має. Його в край малих та не регулярних заробітків вистачає лише на їжу та предмети першої необхідності. Твердження позивача стосовно того, що він має добрий матеріальний стан не відповідають дійсності. Періодичність цього доходу позивачкою не доведено, а тому не може бути покладено за основу з якої можливий розрахунок у твердій грошовій сумі. На даний час він не працює, не отримує постійного доходу, але продовжує надавати допомогу своєму сину ОСОБА_6 , також утримує старшого сина ОСОБА_8 , який проживає з ним та його батьками. На теперішній час фінансово йому допомагають його батьки. ОСОБА_3 до народження дитини працювала офіційно касиром у магазині « Корона», перед пологами вона пішла в декретну відпустку, тому ствердження позивачки про те, що вона перед пологами не мала роботи, є неправдивими. Також неправдою є те, що відповідач у добровільному порядку не бажає утримувати їх спільну дитину, він постійно відвідує дитину та надає матеріальну допомогу, коли в нього є така можливість. Постійно намагається бачитися з сином та приділяти йому належну увагу. Проте, позивачка не хоче йти з ним на контакт, забороняє йому бачитися з сином, без її присутності. В даний час він проживає разом з своєї матір`ю, батьком та сином ОСОБА_8 .

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що дійсно відповідач проживав на дві родини та у його батьків проживає його дитина від іншої жінки.

Представник відповідача позовні вимоги ОСОБА_3 в судовому засіданні визнав повністю в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину, проте заперечував проти задоволення позовних вимог щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 992,40 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн., так як саме позивач є ініціатором судового провадження, відповідач не хотів розривати шлюб з позивачем, однак позивач не має наміру примиритися.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 22.11.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 22.11.2019р. Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 645.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане 02.06.2020р. Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Судом встановлено, що з лютого 2022 року між сторонами припинені фактичні шлюбні відносини, однією сім`єю вони не проживають, спільне господарство не ведуть, мають несумісні характери та різні погляди на сімейне життя, примирення неможливе.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення.

За таких обставин, враховуючи, що сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Що стосується позовної вимоги стягнення з відповідачів аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане повторне 04.08.2022р. Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно довідки Саф`янської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 29.07.2022 за № 824, малолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знаходиться на утриманні відповідача ОСОБА_4 .

Згідно довідок Муравлівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 23.06.2022 за № 227, №228 малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 та знаходиться на її утриманні.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ст.121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст.180 СК України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до п.15 ч.3 ст.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших малолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-19 від 17 травня 2017 року внесено зміни до частини другої статті 182 СК України, відповідно до яких мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи викладене вище та наведені обставини, суд вважає за можливе покласти на відповідача такий обов`язок як сплата аліментів.

Виходячи з принципу балансу інтересів, суд приходить до висновку, що відповідач має можливість надавати аліменти у розмірі співмірному із матеріальним його забезпеченням, а тому позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, та суд вважає за можливе стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2201 гривні, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позовної заяви до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 29.06.2022 року до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

У п.п.113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07.11.2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №922/445/19 від 03.10.2019 року, постанові від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20, постанові Київського апеляційного суду від 01.03.2021 року у справі №761/1673/20.

29.06.2022 між позивачем ОСОБА_3 та адвокатом Пауном В.В. укладено Договір надання юридичних послуг.

Згідно квитанції від 29.06.2022 позивач ОСОБА_3 сплатила адвокату Пауну В.В. гонорар в розмірі 3000 грн. за справу про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Отже, з огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь судового збору в розмірі 992 гривні 40 копійок та витрат на правову допомогу в розмірі 3000 гривень підлягають задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (паспорт НОМЕР_5 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС 12.03.2010; зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , зареєстрований 22.11.2019р. Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 645 розірвати.

Після розірвання шлюбу за ОСОБА_3 залишити прізвище « ОСОБА_11 ».

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС 12.03.2010, на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2201 (дві тисячі двісті однієї) гривні, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позовної заяви до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 29.06.2022 року до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС 12.03.2010. на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС 12.03.2010. на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , витрати на правову допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 11.08.2022р.

Суддя: А.С.Адамов