ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/5606/18 Номер провадження 22-ц/814/1440/22Головуючий у 1-й інстанції Назаренко О.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Орла Володимира Васильовича, представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2021 року (час ухвалення рішення не зазначений, дата виготовлення повного тексту рішення - 22 липня 2021 року)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

третя особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, після уточнення позовних вимог, остаточно просив, визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилався на непроживання відповідачів за спірною адресою з вересня 15 вересня 2011 року без поважних причин і відмову знятися з реєстрації у добровільному порядку.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю житлового будинку з надвірними будівлями та недобудованим житловим будинком та поділ майна подружжя, просила: встановити факт сумісного проживання однією сім`єю з позивачем з 01 листопада 1999 року по 15 вересня 2011 року та визнати право спільної сумісної власності з відповідачем на житловий будинок з надвірними будівлями готовністю 12%, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 вартістю 81 549,30 грн, що придбані 25 грудня 2003 року відповідно до договору купівлі-продажу № 4585, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Чижовою Н.А. та поділити зазначене майно в рівних частках між сторонами (т.1 а.с.41-46).

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_1 повернуто позивачу з підстав порушення вимог ч.1 та 2 ст.193 ЦПК України (т.1 а.с.207-208).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі адвокат Орел В.В., представник ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині, що стосується відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції при вирішенні спору проігнорував суттєві обставини, а саме те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали як чоловік і жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу і договір найму уклали з метою виникнення юридичних підстав для реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .

Суд помилково взяв до уваги акт депутата Слобожанської сільської ради про непроживання відповідачів у житловому приміщенні з 2011 року, однак він складений зі слів сусідів та не містить інформації, достатньої для задоволенні позову, оскільки не містить причин відсутності відповідачів у будинку.

Зазначала, що ОСОБА_2 набула права користування спірним житлом на законних підставах, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання і свого висновку щодо позбавлення її права на користування житлом Служба у справах дітей Харківської РДА не надавала.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тичкова О.Ю., судді: Круглова С.С., Пилипчук Н.П.

Згідно повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2021 року справу замінено суддю Круглову С.С., у зв`язку з закінченням повноважень, на суддю Маміну О.В.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 вересня 2021 року, відкрито провадження за апеляційною скаргою адвоката Орел Володимира Васильовича, представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 .

Ухвалою цього ж суду від 27 вересня 2021 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 23 листопада 2021 року о 14 год. 40 хв.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Згідно Указу Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 10 травня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 травня 2022 року справу прийнято до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М. та призначено до слухання.

Правом подачі відзиву учасники справи не скористались.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно договору купівлі продажу від 25.12.2003 року власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (т.1 а.с.6).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2547122 від 13.01.2004р. вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу р№4585 від 25.12.2003 за ОСОБА_3 (т.1 а.с.9).

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, загальна площа будинку становить 35,8 м2 та складається з кухні площею 8,8 м2, кімнати площею 13,4 м2 та інших допоміжних конструкцій площею 13,6 м2 (т.1 а.с.8).

04.10.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір найму житлового приміщення та передано останній в користування будинок АДРЕСА_1 строком на 5 років (т.1 а.с.57).

Пунктом 3 Договору визначено, що житлове приміщення передається ОСОБА_6 в користування для особистого проживання із забороною використання його для інших цілей. Після закінчення строку Договору наймач зобов`язується звільнити надане йому приміщення (пункт 7 Договору).

Зі свідоцтва про шлюб вбачається, що ОСОБА_7 , 1977 р.н., та ОСОБА_8 , 1976 р.н., 10 серпня 2013 року зареєстрували шлюб у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_9 присвоєно прізвище « ОСОБА_10 » (т.1 а.с.36).

Як вбачається з акту від 01.08.2018 року, складеного ОСОБА_11 , депутатом Слобожанської сільської ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_1 , 1976 р.н., ОСОБА_4 ,1996 р.н. та ОСОБА_5 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 і з 15.09.2011 року по теперішній час не проживають за даною адресою, зі слів власника будинку місце проживання вказаних громадян не відомо (т.1 а.с.9).

Згідно акта від 11.10.2018 року, складеного ОСОБА_11 , депутатом Слобожанської сільської ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_1 , 1976 р.н., в період з 2003 року по вересень 2011 року мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , однією сім`єю з громадянином ОСОБА_3 та своїм сином ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_12 у зазначений період часу мешкали однією сім`єю, але без офіційної реєстрації шлюбу. Разом вели спільне господарство, утримували будинок, виховували дитину ОСОБА_4 (т.1 а.с.34).

Відповідно листа Слобожанської сільської ради Харківського району Харківської області №02-20/269 від 27.07.2020р. за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 27.07.2020 року, зареєстровані особи: ОСОБА_3 1967 р.н., ОСОБА_5 , 1966 р.н., ОСОБА_1 , 1976 р.н., ОСОБА_4 1996 р.н., ОСОБА_2 , 2013 р.н.(т.1 а.с.164),

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08.11.2013 року батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.35).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту непроживання відповідачів за місцем їхньої реєстрації без поважних причин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що законність рішення оскаржується виключно щодо права проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України та частиною першою статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (частина друга статті 763 ЦК України).

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 168 ЖК Української РСР укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Відповідно до частини третьої статті 825 цього ЦК України, договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

У своїй практиці Європейський Суд з прав людини зазначає, що оцінюючи пропорційність втручання у право на житло, необхідно звертати увагу на те, чи було забезпечено справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту основоположних прав особи. У цьому контексті необхідно мати на увазі важливе значення права на повагу до житла, яке стосується безпеки та добробуту особи, при цьому враховується також сила зв`язку осіб із житлом (рішення від 24 березня 1988 року у справі «Олсон проти Швеції», заява № 10465/83).

Відповідно до частини другої статті Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи підтверджуються або спростовуються належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи цей спір виконав вимоги процесуального закону щодо оцінки доказів, правильно встановив фактичні обставини, характер спірних правовідносини та ухвалив обґрунтоване рішення відповідно до норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини.

Як слідує з відзиву на позов (т.1 а.с.31-32), ОСОБА_1 визнає, що з 15 вересня 2011 року вона разом із сином ОСОБА_4 залишила спірний будинок і стала проживати у своєї матері ОСОБА_13 . Нею визнається також, що 10 серпня 2013 року вона уклала шлюб із ОСОБА_7 і ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина, при цьому ОСОБА_1 до сих пір фактично проживає у квартирі своєї матері.

Основним доводом заперечень на позов і апеляційної скарги ОСОБА_1 є твердження про те, що спірний будинок був придбаний нею і ОСОБА_3 за спільні кошти у період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року (справа №531/295/19) викладена така правова позиція:

«…для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.»

«Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.»

Таки чином, стаття 74 СК України передбачає презумпцію спільності майна чоловіка і жінки за умови встановлення факта спільного проживання. У разі невизнання/заперечення цієї обставини (спільного проживання) однією із сторін, такий факт встановлюється виключно рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції зустрічний позов ОСОБА_1 про встановлення факта спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 у період з 01 листопада 1999 року по 15 вересня 2011 року, визнання права спільної сумісної власності на спірний будинок повернутий позивачці (т.1 а.с.207-208). Це судове рішення ОСОБА_1 не оскаржено, тобто воно (судове рішення) набрало законної сили.

Отже, зважаючи на підстави і предмет позову, заявленого ОСОБА_3 , суд позбавлений можливості встановлювати факт спільного проживання позивача із ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу та, відповідно, визнавати спірний будинок їхньою спільною власністю.

Що стосується прав малолітньої дитини ОСОБА_2 , то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, адже дитина народилася і фактично проживає разом із батьками за місцем їхнього фактичного проживання, по суті за встановлених обставин у неї право на проживання у спірному будинку не виникло.

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними та не потребують детальних відповідей у розумінні положень п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційна скарга не містить посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість чи обов`язок скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Орла Володимира Васильовича, представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27.07.2022 року.

Головуючий суддя: О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов