Ухвала

Іменем України

03 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 755/17179/20

провадження № 61-6661ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» (далі - ТОВ «ФК «Амбрелла») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило усунути йому перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування нерухомим майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов ТОВ «ФК «Амбрелла» мотивовано тим, що 08 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Форум» було укладено кредитний договір № 0137/08/00-ZNv, згідно з яким банк надав ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі в розмірі 70 000 доларів США. З метою забезпечення вказаного кредитного договору між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна ОСОБА_1 на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_2 загальною площею 45,4 кв. м. ОСОБА_1 систематично порушувала умови кредитного договору і не повернула кредит до 07 серпня 2017 року. 30 січня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») було укладено договір відступлення права вимоги № 1283-Ф, за умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором від 08 серпня 2008 року № 0137/08/00-ZNv перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». В подальшому 29 березня 2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ним (ТОВ «ФК «Амбрелла») було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1283, згідно з яким воно стало новим кредитором за вказаним кредитним договором. На підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» воно звернуло стягнення на предмет іпотеки, а саме - житлове приміщення (квартиру) загальною площею 45,4 кв. м, що складається з двох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 втратила право власності та, відповідно, право користування спірною квартирою з моменту реєстрації права власності на квартиру за товариством. Це ж стосується і членів її родини, друзів та будь-кого іншого, зареєстрованого у згаданій квартирі, оскільки вони втратили право користування житловим приміщенням автоматично у зв`язку з тими ж обставинами, що й попередній власник - ОСОБА_1 .

Заочний рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Однак таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним з тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на відповідачів, так як позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло. Квартира, на яку позивачем звернено стягнення як на предмет іпотеки, не була придбана за кредитні кошти, надані банком позичальнику ОСОБА_1 . Тому відповідачі, які проживають в такому житловому приміщенні, не втрачають право користування ним у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, так як це є можливим лише у разі надання позивачем іншого житла для таких мешканців. Отже, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

15 липня 2022 року ТОВ «ФК «Амбрелла» подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга ТОВ «ФК «Амбрелла» мотивована тим, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, незалежно від того, чи такі порушення поєднані з позбавленням його права володіння. Власник жодним чином не може бути обмежений в реалізації права своєї власності. Підставою для пред`явлення позову є сам факт порушення, який доведений і встановлений судом. В постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 вказано, що: згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Під час розгляду справи в суді товариством неодноразово зазначалося, що фактично спірна квартира перебуває під його контролем, в ній ніхто не проживає, тому немає потреби у виселенні відповідачів. Однак наявність у відповідачів права користування квартирою порушує право власності товариства на це майно. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 вказано: з огляду на підстави заявленого позову застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Отже, при виникненні протиріч між положеннями вказаних законодавчих актів, якими врегульовано одні й ті ж правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК України.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 08 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0137/08/00-ZNv, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику 70 000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути до 07 серпня 2017 року та сплачувати 13,5 % річних за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 08 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Форум» було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2007 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигвінцевою Л. В.

30 січня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір № 1283-Ф про відступлення прав вимоги, згідно з яким за результатами відкритих торгів (аукціону), оформленого протоколом від 28 грудня 2018 року, товариство набуло право вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зокрема й до ОСОБА_1 як боржника за кредитним договором від 08 серпня 2008 року № 0137/08/00-ZNv та як іпотекодавця за договором іпотеки від 08 серпня 2008 року.

29 березня 2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «ФК «Амбрелла» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1283, за умовами якого новий кредитор набув право вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки, в тому числі й за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами, укладеним із ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05 листопада 2019 року власником квартири АДРЕСА_2 зареєстровано ТОВ «Фінансова компанія «Амбрелла» у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 березня 2021 року зазначено, що є недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, так як це призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Верховний Суд враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Апеляційним судом правильно встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження. Отже, спірна квартири до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Такий висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, викладений в постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Вищенаведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що квартира, на яку позивачем звернено стягнення як на предмет іпотеки, не була придбана за кредитні кошти, надані банком позичальнику ОСОБА_1 , тому відповідачі, які проживають в такому житловому приміщенні, не втрачають право користування ним у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, так як це є можливим лише у разі надання позивачем іншого житла для таких мешканців. Крім цього, позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним з тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на відповідачів, так як позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, які є релевантними до правовідносин в цій справи і свідчать про застосування в оскаржуваних судових рішеннях норм права з урахуванням висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, на яку послався заявник, встановлено обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. Так, у справі № 6-709цс16 предметом позову було визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв`язку з непроживанням відповідача (племінниці позивача) у спірному житлі більше 13 років без поважних причин та її неучасті в утриманні і облаштуванні житла. В цій справі підставою для визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, зазначено звернення стягнення на це майно, яке є предметом іпотеки.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України та ЖК УРСР в різних справах хоча й у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для правильного вирішення цієї справи та не свідчить про різне тлумачення чи неоднакове застосування норм матеріального права.

Посилання заявника на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 та його доводи про те, що при виникненні протиріч між положеннями законодавчих актів, якими врегульовано одні й ті ж правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК України, є неспроможними, оскільки касаційна скарга не містить належних обґрунтувань наявності колізії норм ЦК і ЖК УРСР в цій справі.

Згідно з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду норми статті 391 ЦК України можуть бути застосовані разом із нормами ЖК УРСР. Встановлення правил щодо виселення осіб з квартири, яка є предметом іпотеки, однак придбана не за кредитні кошти, не свідчить про наявність протиріч між нормами ЖК УРСР і статтею 391 ЦК України, якою закріплені загальні положення про захист права власності від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко