ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4969/22 Справа № 198/82/22 Суддя у 1-й інстанції - Гайдар І.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся через суд з позовом, пред`явленим до Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, на предмет визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, посилаючись на те, що будинку АДРЕСА_1 належав його батьку ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та жінці батька ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після їх смерті з 2003 року позивач безперервно та відкрито володіє об`єктом нерухомого майна, підтримує його у належному стані, несе витрати на його утримання, а тому вважає, що в порядку набувальної давності, у відповідності до ст.344 ЦК України, має право набуття у свою власність зазначеного житлового будинку /а.с. 2,3/.

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено /а.с. 46-49/.

Не погодившись із таким рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі /а.с.52,53/.

Юр`ївська селищна рада Павлоградського району Дніпропетровської області своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Юр`ївського районного управління юстиції Дніпропетровської області 20 березня 2009 року, актовий запис № 01 зроблено 03 січня 1996 року (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Юр`ївського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 08 зроблено 03 лютого 2004 року (а.с. 16).

Технічний паспорт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , містить відомості про те, що власниками нерухомості в рівних частках є померлі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , при цьому правовстановлюючих документів про право власності останніх матеріали справи не містять (а.с. 10-12).

Відповідно до акта обстеження догляду (опікування) домогосподарством за вказаною адресою, складеного 03 лютого 2022 року депутатом Юр`ївської селищної ради Нездойминогою О.М. за участю сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з 2003 року і до теперішнього часу ОСОБА_6 , приводить до належного стану подвір`я, город, за необхідності робить косметичний ремонт житлового будинку і паркану. Разом з тим, згідно з довідкою Варварівського старостинського округу виконавчого комітету Юр`ївської селищної ради у спірному житловому будинку ніхто не зареєстрований (а.с. 15).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтвердили, що більше десяти років позивач опікується домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, здійснює косметичний ремонт, обробляє город, однак постійно в будинку не проживає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та виходив з того, що позивач був обізнаний, що спірне домоволодіння належало його батькам, яке не є для нього чужим, яким він володіє без будь-яких правових підстав, з огляду на те, що відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які могли б прийняти спадщину або не прийняти її, не дає позивачеві підстав для того, щоб вважати користування цим майном правомірним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного суду від 28.04.2020 року, справа № 552/1354/18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він після смерті свого батька ОСОБА_2 , померлого у 1995 році, та його дружини ОСОБА_3 , померлої у 2003 році, щонайменше з 2003 року постійно відкрито і безперешкодно користується спірним домоволодінням, тобто більше 19 років, вживає засоби щодо збереження спірного домоволодіння та його утримання, однак сам по собі факт користування ОСОБА_1 будинком, прибудинковою територією та проведення ремонтних робіт не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, враховуючи, що позивач був завжди обізнаний про те, що власниками домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на яке він просить визнати право власності за набувальною давністю, були ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а він є сином ОСОБА_1 ,, тобто спадкоємцем першої черги за законом, принаймні одного з померлих власників майна, тому право позивача на набуття домоволодіння у власність може бути захищено в порядку, передбаченому Розділом VІІ Спадкове майно ЦК 1963 року.

Крім того, в матеріалах справи міститься Постанова державного нотаріуса Юр`ївської державної нотаріальної контори Посевіна А.О., про відмову ОСОБА_1 в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька ОСОБА_2 у зв`язку з відсутнім правовстановлюючим документом на житловий будинок від 31 березня 2009 року /а.с. 55/.

Враховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про визнання права власності на домоволодіння була набувальна давність, а позивач достеменно був обізнаний про власників нерухомого майна та знав, що він після батька є спадкоємцем цього майна, принаймні його частки, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, про те, що володіння позивачем будинком, який залишився після смерті батька, не можна вважати добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що ним було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач, як спадкоємець після батька, має обстоювати свої спадкові права, а тому дія статті 344 ЦК України не поширюється на дані правовідносини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору виконав вимоги ст. 89, ст. 264 ЦПК України та у відповідності до зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам, висновки суду обгрунтовані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров