ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1069/22Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/2908/21 Категорія: 314000000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

За участі секретаря Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ;

третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2022 року, постановленого під головуванням судді Демчика Р.В. у залі № 1 Придніпровського районного суду м. Черкаси 26.04.2022 року о15 год. 20 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора про визнання поліпшень майна спільною сумісною власністю, -

в с т а н о в и в :

07.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просила визнати істотні поліпшення будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 197010,0грн., що становлять 4/25 (16%) частину будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/25 (8%) частин будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 проживала з померлим ОСОБА_4 близько 21 року, 17 з яких у зареєстрованому шлюбі.

Від попередніх шлюбів померлий має двох дочок: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які за життя батька, з ним не спілкувалися з незрозумілих причин.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , відкрилась спадщина на належний йому будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку (кадастровий номер :01:007:0047) за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 посилається у позові, що протягом сімейного життя здійснювався капітальний ремонт, замінювалися вікна, встановлювався паркан, ворота, хвіртка, придбавалися меблі, побутова техніка та зроблено чисельні невідокремлювані поліпшення нерухомого майна. За період спільного подружнього життя було придбано для облаштування житлового приміщення, рухоме майно: меблі, техніка, люстри, гардини та речі домашнього вжитку.

Позивач вказує, що її чоловік ОСОБА_4 часто хворів і не міг працювати, тому майже всі поліпшення будинку, прибудинкової території були здійсненні за її рахунок. Позивач ОСОБА_1 оформлювала кредити та придбавала деякі товари для ремонту на підставі договорів про розстрочення платежу.

Так, 06.04.2017 року позивачем був укладений кредитний договір № 450-034 з ПАТ «Державний ощадний банк України» на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючими склом, у тому числі, вікна та балконі двері, та відповідне додаткове обладнання і матеріали на суму 17930 грн.

25.10.2016 року позивачем був укладений кредитний договір № 377-034 з ПАТ «Державний ощадний банк України» на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом, у тому числі, вікна та балконні двері, та відповідне додаткове обладнання і матеріали на суму 12 466 грн.

29.10.2018 року позивачем ОСОБА_1 укладений кредитний договір №м1/3322477 від 29.10.2018 року на суму 88794,43 грн. на споживчий кредит для ремонтних робіт в будинку.

Тому позивач ОСОБА_1 вважає, що під час шлюбу вартість вказаного житла істотно збільшилась, оскільки нею були понесені наступні витрати: 88794,43 грн. на проведення ремонтних робіт; 33099 грн. на встановлення вікон та дверей; 33198грн. на виготовлення та встановлення воріт та забору; 4100грн. на придбання м`якого куточка; 1003,35грн. на придбання щебеню для будівництва прибудови та інші витрати.

Згідно висновку про вартість майна на сторінці 4 Звіту про незалежну оцінку по визначенню ринкової вартості поліпшень будівель та споруд домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 вказується, що загальна ринкова вартість поліпшень будівель та споруд домоволодіння станом на 10.03.2021 року становить 197010,0грн. без врахування ПДВ.

Позивач ОСОБА_1 вказує у позові, що в зв`язку з тим, що її чоловік останні 5 років часто хворів та перебував на лікарняному більше половини робочого часу, то саме позивач займалась ремонтом житла, придбанням, внутрішнім облаштуванням, встановленням техніки та обладнання, а тому вартість будинку істотно збільшилась виключно за рахунок її матеріального та трудового вкладу на 197010 грн., оскільки розмір заробітної плати померлого чоловіка був дуже не значний, і фактично він за життя був на її утриманні, і догляд за ним вона здійснювала за власний рахунок. Відповідачі відмовлялися спілкуватися з померлим батьком та допомагати йому.

Позивач звернулась до Другої Черкаської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 . На підставі заяви позивача була відкрита спадкова справа. Також із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись і відповідачі.

Однак, позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідно до норми ст. 62 СК України, у зв`язку із істотним збільшенням вартості спадкового майна, вона має право власності на 1/ 2 частину у майні, а саме: на 2/25 (8%) частини будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а тому звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2022 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП не відомий, місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа: Друга Черкаська державна нотаріальна контора (, місце знаходження: м. Черкаси, вул. Университетська, 33) про визнання поліпшень майна спільною сумісною власністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції грубо порушено вимогу ЦПК України щодо законності судового рішення у частині забезпечення його відповідності вимогам процесуального права.

Скаржник вважає, що зміст оскаржуваного рішення, не містить відображення факту встановлення судом всіх обставин справи.

У скарзі скаржник посилається, що предметом позову є визнання поліпшень будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 197010,00 грн., що становить 4/25 (16%) частини будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та визнання за позивачем права власності на частину в спільному сумісному майні подружжя, а саме: 2/25(8%) частини будинку.

Таким чином, враховуючи предмет спору, необхідно визначити розмір невід`ємних поліпшень, який здійснюється шляхом порівняння ринкової ціни будинку до поліпшень та після поліпшень, що і було здійснено оцінювачем та про що і зазначено у звіті.

Скаржник вважає, суд не надав належної оцінки та неповно дослідив звіт про незалежну оцінку по визначенню ринкової вартості поліпшень будівель та споруд домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Також судом не було враховано вказані обставини, чим порушено норми ст. 263 ЦПК України.

В апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції не прийняв до уваги товарні чеки, квитанції та видаткові накладні, що були долучені до матеріалів справи, з тих підстав, що в деяких з них не зазначено прізвище позивача, або зазначено лише прізвище і без імені, або в зв`язку з тим, що в товарному чеку не зазначено, на що саме у спірному будинку був використаний цей товар.

Скаржник ОСОБА_1 вказує, що чинним законодавство не вимагається зазначення в чеку платника (покупця), більше того, це є порушенням норм щодо охорони від розголошення персональних даних. Це стосується і місця використання товару.

Таким чином, враховуючи вид платіжних карток та вид розрахункових операцій (готівкою чи без готівкою) позивачу видалися чеки на підтвердження купівлі-продажу будівельних матеріалів, інструментів та інших матеріальних цінностей, за допомогою яких здійснювалися поліпшення в будинку з надвірними спорудами, що були долучені до матеріалів справи та є підтвердженням здійснення такої розрахункової операції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2022 року у справі № 711/2908/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: друга Черкаська державна нотаріальна контора про визнання поліпшень майна спільною сумісною власністю повністю та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

01 серпня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 адвоката Шахова О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначається, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а тому має бути залишена судом апеляційної інстанції без задоволення, а рішення суду від 26.04.2022 року законним та обґрунтованим, а тому рішення слід залишити без змін.

Представник відповідача - адвокат Шахов О.М. вказує, що у відзиві зазначається, що з матеріалів справи не вбачається те, що за час шлюбу за особисті кошти позивача (як про це зазначено в позовній заяві від 05.05.2021 року) було здійснено капітальний ремонт будинку з надвірними спорудами; встановлювався паркан, ворота, хвіртка біля будинку з надвірними спорудами; зроблено численні невідокремлювані поліпшення будинку з надвірнимиспорудами; істотно збільшено вартість будинку з надвірними спорудами.

Адвокат Шахов О.М. акцентує увагу суду апеляційної інстанції на тій обставині, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що вартість в будинку з надвірними спорудами за час шлюбу істотнозбільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або особистих затрат позивача.

Таким чином, представник відповідача вважає, що судом першої інстанції правильно оцінені докази, які були долучені позивачем до позовної заяви від 05.05.2021 року, начебто на підтвердження перелічених вище обставин.

У відзиві представник ОСОБА_3 адвокат Шахов О.М. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2022 року залишити без задоволення. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2022 року у цивільній справі № 711/2908/21 залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, який з?явився в судове засідання апеляційного суду, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, які повністю підтримують апеляційну скаргу, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем позовних вимог щодо істотного збільшення вартості нерухомого майна.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно із даних свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 (нерозбірливо), виданого 06 березня 2006 року Черкаським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уклали шлюб 06.03.2003 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 246 (а. с. 10).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 18 січня 2020 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №186 (а. с. 9).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належний йому будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належали померлому на праві особистої приватної власності. Зазначене вбачається із Державного акту на право власності на земельну ділянку серії РИ № 996446 (а. с. 11) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 1994 р., що зареєстровано в реєстрі за № 1-326 (а. с. 12).

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що за час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 , було істотно збільшено вартість належного ОСОБА_4 будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: здійснено капітальний ремонт, замінені вікна, встановлений паркан, ворота, хвіртка. Тобто, було зроблено чисельні невідокремлювані поліпшення нерухомого майна, посилається позивач

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з врахуванням інтересів сім?ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Аналізуючи вказані норми закону, слід зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, при цьому, обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України, передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Таким чином, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Отже, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до, та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підтвердження істотного збільшення вартості майна, позивачем надано суду в якості доказів:

кредитний договір № 377-034 з додатками, що був укладений 25.10.2016 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , предметом якого є кредит в розмірі 12466 грн. на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом, у тому числі, вікон та балконних дверей, та відповідного додаткового обладнання і матеріалів до них (а. с. 23-30).

Із заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 оформила кредит від 24.10.2016 року, який отримується для встановлення вікон у будинку за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 70).

Акт виконаних робіт від 31.10.2016 року (а. с. 68), з якого вбачається, що ТОВ «ТПК «СТАТУТ» (виконавець), на замовлення ОСОБА_1 (замовник), виконав роботи по установці вікон та дверей з ПВХ, світлопрозорі конструкції з енергозберігаючим склом, у тому числі, вікна та балконні двері та додаткове обладнання і матеріали до них, згідно кредитного договору № 377-034 від 25.10.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України». Роботи виконані за адресою: АДРЕСА_5 .

Кредитний договір № 450-034 з додатками, що був укладений 06.04.2017 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , предметом якого є кредит в розмірі 17930 грн. на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом, у тому числі, вікон та балконних дверей, та відповідного додаткового обладнання і матеріалів до них (а. с. 43-49).

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 04.04.2016 року, вказаний кредит отримується для встановлення вікон у будинку за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 75);

Заяву ОСОБА_1 від 21.04.2017 року адресовану ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідно до якої, остання засвідчила, що нею було самостійно виконано роботи із впровадження енергоефективного обладнання/матеріалів/котла, придбаних нею згідно з кредитним договором № 450-034 від 06.04.2017 року в рамках Державної програми (а. с. 79).

Із матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування позовних вимог вказується, що 29.10.2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Креді Агріколь Банк» було укладено кредитний договір № 1/3322477 на суму 88794,43 грн. на споживчий кредит для ремонтних робіт в будинку.

Дослідивши обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно оцінені докази, які були долучені позивачем до позовної заяви від 05.05.2021 року наче б то на підтвердження перелічених вище обставин.

Із кредитного договору № 450-034 від 06.04.2017 року (далі кредитний договір від 06.04.2017 року) та доданих до нього додатків з копіями квитанцій вбачається, що предметом договору є надання кредиту ОСОБА_1 у розмірі 17 930 грн. на термін до 05.04.2020 року на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом (крім однокамерних), у тому числі, вікна та балконні двері, та відповідне обладнання і матеріали на них.

Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу на тому, що з кредитного договору від 06.04.2017 року та доданих до нього додатків з копіями квитанцій не вбачається, що було замінено вікна саме в будинку з надвірними спорудами. Такого факту з наданих доказів не вбачається.

З додатку № 1 до Комплексного договору № 1/332477 від 29.10.2018 року та копій квитанції також не вбачається, що кошти були витрачені на ремонт саме спірного спадкового будинку з надвірними спорудами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції , що суд першої інстанції вірно звернув увагу на ту обставину, що позивач не надає самого комплексного договору № 1/332477 від 29.10.2018 року.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що неможливо встановити ні сторін такого договору, ні предмет договору, ні істотні його умов. Тому судом першої інстанції такий доказ було правильно визнано, як неналежний у відповідності до норм ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується із районним судом, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку відносно товарного чеку № 18 від 09.08.2015 року, товарного чеку № 6 від 07.02.2017 року, товарного чеку № 14 від 10.11.2017 року, накладної № 203 від 13.07.2015 року, та зазначив, що з перелічених доказів взагалі не вбачається, що вони (чеки і накладна) виписані на ім?я саме позивача ОСОБА_1 , а не будь-якої іншої особи, і що товари по таким документам були використані для поліпшення будинку з надвірними спорудами.

Суд першої інстанції окремо звернув увагу на видаткову накладну № кам-001313 від 12.03.2008 року та на видаткову накладну № кам-008668 від 30.07.2008 року, в яких зазначено одержувача і платника ОСОБА_6 , а не позивача ( ОСОБА_1 ).

А тому, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що такі докази також не можуть підтверджувати позовних вимог позивача. Більш того, суд першої інстанції правильно оцінив такий доказ, як товарний чек № 27 від 10.07.2016 року, який виписаний ФОП ОСОБА_7 на ім?я позивача та Прибуткового касового ордеру б/н від 20.10.2018 року, який виписаний ФОН ОСОБА_8 на ім?я позивача, зазначивши, що вказані докази не підтверджують того, що товар, який вказаний в таких документах, був використаний саме для будинку з надвірними спорудами, з чим і погоджується колегія суддів.

Суд першої інстанції вірно вказав, що не підлягає до уваги прибутковий касовий ордер б/н від 20.10.2018 року, виписаний ФОП ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_1 в сумі 2123 грн., оскільки жалюзі та москітні сітки не є невідокремлювальною конструкціє поліпшення житла, а окремо вартість виготовлення вікон у вказаному прибутковому ордері не визначена (а. с. 64).

Стосовно правової оцінки звіту про незалежну оцінку по визначенню ринкової вартості поліпшень будівель та споруд домоволодіння, який виконаний ПП «Ажіо» від 10.03.2021 року, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,позивач в обґрунтування позовних вимог визначив правові підстави позову, а саме ч. 1 ст. 62 СК України, в якій зазначено наступне: якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-ІУ (далі - ЦК України) майном як особливим об?єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов?язки.

Відповідно ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов?язки.

Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об?єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Оскільки позивач має на меті визнати право власності 2/25 (8%) частини будинку з надвірними спорудами, як на нерухому річ на підставі ч. 1 ст. 62 СК України, то визначальним має бути доведення факту істотного збільшення вартості такого майна, а не вираховування вартості поліпшень ( як окремого виду майна в складі нерухомого майна).

Як вбачається з матеріалів справи, об`єктом оцінки у Звіті від 10.03.2021 року є поліпшення, а не вартість будинку з надвірними спорудами ( як окремого виду майна) до поліпшень і після поліпшень.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно абзацу 2 сторінки 2 Звіту від 10.03.2021 року «Оцінка об`єкта виконана після надання ОСОБА_1 інформації щодо складу та обсягів виконаних поліпшень, одержаної від замовника (позивача) в усній формі на підставі чого був складений кошторис. Обсяги виконаних поліпшень оцінювачем не перевірялися».

Така ж інформація зазначена у заяві оцінювача (ст. 34 звіту від 10.03.2021 року).

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що оцінка поліпшень проводилася без вивчення документів, а зі слів позивача.

Крім того, такі поліпшення оцінювачем не перевірялися.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12.07.2001 року № 2658-III (далі Закон № 2658-III) оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб?єкта оціночної діяльності.

Відповідно ч. 1 ст. 9 Закону № 2658-III методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Згідно ч. 6 ст. 9 Закону № 2658-III положення (національні стандарти) оцінки майна є обов?язковими до виконання суб?єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Відповідно сторінки 2 Звіту від 10.03.2021 року "Оцінка була виконана відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав і професійної оціночної діяльності в Україні", Національним стандартом оцінки № 1 та № 2.

Згідно п. 50 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440 (далі Національний стандарт № 1) проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об?єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка.

Відповідно п. 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності, зокрема, ознайомлення з об?єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об?єкта оцінки та пов?язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який прийшов до вірного, обгрунтованого висновку, що звіт від 10.03.2021 року виконано з порушенням п. 50 та п. 51 Національного стандарту № 1, оскільки оцінювач не ознайомлювався з об?єктом оцінки (поліпшеннями будинку з надвірними спорудами), а тому Звіт від 10.03.2021 року не може бути використаний у даній цивільній справі та прийнятий до уваги судом, як належний доказ.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, суд першої інстанції дійшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку, що позивачем не доведено, що за час шлюбу за її особисті кошти було здійснено капітальний ремонт будинку з надвірними спорудами, встановлювався паркан, ворота, хвіртка біля будинку з надвірними спорудами; зроблено численні невідокремлювані поліпшення будинку з надвірними спорудами; істотно збільшено вартість будинку з надвірними спорудами, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Так, нормами процесуального права визначено обов?язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

При вирішенні спору суд першої інстанції дотрималися вимог норм процесуального права, зокрема, дослідив належним чином надані позивачем докази в підтвердження позовних вимог, надав їм належну правову оцінку та навів переконливі доводи відмови у задоволенні позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, вирішуючи спір в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом встановлено, що відповідно до Довідки МСЕК серії 12 ААА № 189918 з 26.06.2015 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново (а. с. 66).

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

За таких обставин, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції залишається в силі, то судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора про визнання поліпшень майна спільною сумісною власністю залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 19.08.2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков