Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/17069/20
Номер провадження 22-ц/824/4766/2022
Головуючий у суді першої інстанції І.В. Фролова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
20 липня 2022 року місто Київ

Справа №761/17069/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04 листопада 2021 року, ухваленеу складі судді Фролової І.В., в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивованим тим, що 10.06.2000 між сторонами було зареєстровано шлюб Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, про що зроблено актовий запис № 401. Позивач вказав, що подружжя не підтримує шлюбні відносини, не веде спільне господарство, між ними відсутнє взаєморозуміння та шлюб існує лише формально. Подальше спільне життя з відповідачем та збереження сім`ї суперечить інтересам позивача і моральним устоям суспільства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 10 червня 2000 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 401, розірвано. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вирішуючи спір суд першої інстанції не застосував до даних правовідносин положення статей 5 ,111, 112 СК України. Суд першої інстанції суб`єктивно віднісся до інтересів спільних дітей сторін, про що свідчить помилковий висновок суду першої інстанції у тому, що сторони від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зазначивши відомості про третю дитину подружжя - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також суд першої інстанції зробив безпідставний висновок про те, що сторони не виявили бажання примиритися. Вважає, що суд не вжив належних заходів для примирення сторін, оскільки замість шести місяців надав строк для примирення лише два місяці, чого було недостатньо. Судом не було враховано, що наявні у відповідача та позивача певні непорозуміння не є підставою для розірвання шлюбу та руйнування сімейних відносин сторін, що негативно вплине на інтереси трьох спільних дітей подружжя.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач не скористався.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про час та дату розгляду справи, що підтверджується перевіркою статусу відстеження, де міститься інформація про те, що судове виклик - повідомлення було вручено відповідачці особисто 13.07.2022, у судове засідання апеляційної інстанції повторно не з`явилася. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 10 червня 2000 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що зроблено актовий запис № 401 (а.с.5).

Від шлюбу сторони мають трьох дітей: повнолітню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 6, 7, 143).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд розірвати укладений між ним та відповідачем шлюб, посилаючись на формальне існування шлюбу, припинення усіх шлюбних стосунків, примирення вважав неможливим.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позивачем вимог. Суд вважав наявними підстави для розірвання шлюбу, оскільки сторони тривалий час не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, проживають окремо, шлюб існує формально, подальше спільне життя суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на таке.

Так, згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Приписами статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 36, ст. 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Частиною першою статті 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Установивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, перебування у зареєстрованому шлюбі суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовної заяви про розірвання шлюбу між сторонами.

Доводи відповідача щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що за час визначений судом першої інстанції для примирення, примирення між подружжям не наступило, сторони не поновлювали шлюбно - сімейні стосунки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, що у свою чергу свідчить про його стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем, які тривалий час не підтримують сторони, про що ОСОБА_1 зазначив у поясненнях наданих апеляційному суду. Таку свою позицію позивач обґрунтовує наявністю у нього фактичних сімейно - шлюбних стосунків з іншою жінкою, з якою він має спільну дитину сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Посилання відповідача як на підставу для скасування рішення суду надання сторонам строку на примирення, тривалістю менше 6 місяців колегія судів оцінює критично, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц.

Матеріалами справами підтверджується, що судом було надано 2- місячний строк для примирення - до 23.08.2021, проте сторони не примирилися. Позивач категорично заперечує проти примирення з відповідачем, оскільки у нього склалися фактичні шлюбні стосунки з іншою жінкою і від цих стосунків у них народилась дитина.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що справа у провадженні суду першої інстанції перебувала з червня 2020 року. При цьому, 16.12.2020 судом ухвалювалося у справі заочне рішення, яке було скасовано за заявою ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу ураховує також наявність у позивача дитини - сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , народженого від іншої жінки, з якою він має фактичні сімейні стосунки, що і слугувало фактично підставою для подачі позову про розірвання шлюбу та відсутності у позивача бажання примиритися з відповідачем, оскільки це суперечить створенню іншої сім`ї.

Наданий позивачем апеляційному суду доказ на підтвердження народження у нього четвертої дитини суд апеляційної інстанції бере до уваги на підставі положень ч.3 ст. 367 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів ураховує, що судом було надано достатньо часу для примирення сторін, чого не відбулося, а примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує та у якого склалась інша фактична сім`я, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону та інституту сім`ї. Намагання відповідача примиритися з відповідачем є виключно її бажанням, яке не підтримується позивачем.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у позовній заяві та судовому рішенні відомостей про третю спільну дитину подружжя - дочку ОСОБА_6 , колегія суддів бере до уваги, але вони не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на момент подачі позивачем позову до суду вже була повнолітньою особою, тому суд не зазначив про неї у рішенні та вказав на наявність у подружжя лише неповнолітніх дітей.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що розірвання шлюбу негативно вплине на інтереси спільних дітей сторін, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, дочка сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є повнолітньою особою, син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є малолітніми особами та проживають з матір`ю.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Отже, розірвання шлюбу між сторонами не впливає на вирішення питань щодо участі батьків у вихованні та забезпеченні дитини.

Крім того, у своїх поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що бере участь у вихованні дітей та надає позивачу добровільно допомогу на утримання дітей.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті заперечень відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04 листопада 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 липня 2022 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна