ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4702/22 Справа № 179/2144/21 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

адвоката Береста Олександра Миколайовича -

в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення особи з житлового будинку та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із сімейними обставинами та необхідністю придбання житла в іншому районі Дніпропетровської області, позивач в усній формі домовилась із відповідачем ОСОБА_2 про те, що він двома платежами 20 березня 2020 року та до кінця грудня 2020 року передасть позивачу авансовий платіж в загальному розмірі 85 000 грн. з метою укладення в подальшому договору купівлі-продажу домоволодіння за вказаною адресою, але за значно більшу суму, тобто з урахуванням переоформлення позивачем документів на землю, оцінки майна та інших документів, необхідних для укладення нотаріального договору купівлі-продажу, після чого позивачем буде сформована остаточна ціна всього домоволодіння, але не менше як за 5,5 - 6 тисяч доларів США для придбання нею аналогічного помешкання в Нікопольскому або Софіївському районі області, про що повідомила відповідача. При цьому позивач дійсно виїхала зі свого будинку до родичів та надала родині відповідача його для проживання.

Наприкінці листопада 2020 року, при обговоренні ОСОБА_1 з ОСОБА_2 терміну передачі їй другої суми авансу в розмірі 30 000 грн. (першу в сумі 55 000 грн. він надав 20 березня 2020 року) та плану наступних дій з остаточною ціною нерухомості, відповідач повідомив, що не збирається давати їй за все домоволодіння більше ніж 85 000 грн., оскільки, на його думку, воно більшого не коштує. Позивач зрозуміла, що відповідач ввів її в оману щодо суттєвих умов договору та не збирається доплачувати кошти за земельну ділянку та споруди на подвір`ї, тому 02 грудня 2020 року вона приїхала до себе додому в с. Новопетрівка та особисто запропонувала ОСОБА_2 повернути йому раніше надані кошти в сумі 55 000 грн., які вона привезла із собою, а він звільнить житло, оскільки на таких умовах вона відмовляється продавати домоволодіння. Однак відповідач почав вести себе агресивно та фізично перешкоджати ОСОБА_1 потрапити до належного їй будинку, у зв`язку з чим вона була змушена звернутись за допомогою до своїх знайомих, які на її прохання викликали поліцію.

Через три дні після подій, відповідач ОСОБА_3 , без згоди на те ОСОБА_1 , зробив два банківських перекази на суму 10 140,00 грн. та 19 960 грн., вважаючи, що за всі сплачені їй кошти він купив усе належне відповідачу домоволодіння. Вказані кошти зберігаються на рахунку позивача, які вона не використала досі.

Таким чином, з 02 грудня 2020 року по цей день, тобто на протязі більше календарного року, позивач ОСОБА_1 , яка має у власності житло на законних підставах, та до якого не може потрапити і яким не може вільно користуватись на свій розсуд, вимушена була просити притулку у знайомих та наразі винаймає житло у чужих людей, що спричинило, на її думку моральну шкоду, яку вона оцінює у 50 000 грн.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.79-84).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого адвоката Береста О.М. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, апеляційну скаргу задовольнити та ухвалити нове рішення у справі із задоволенням позовних вимог, з підстав того, що у відповідності до ч.1 ст. 383 ЦК України вона має право використовувати помешкання, яке їй належить на праві власності, для власного проживання та на підставі ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном від відповідачів, згоду на проживання яких вона не надавала, як власник житлового помешкання, а відповідач не є членом її сім`ї, та які створюють для неї перешкоди для власного проживання за спірною адресою, враховуючи наявність іншого зареєстрованого місця проживання та права власності іншого житлового приміщення у ОСОБА_2 .

Разом з цим ОСОБА_1 зазначила, що судом першої інстанції не вірно застосовані норми, якими регулюються спірні правовідносини, а саме, судом не застосовано норми ст.ст.401-406 ЦК України, що регулюють правила особового сервітуту користування чужим майном, натомість застосовано норму ст.156 Житлового Кодексу УРСР, якою визначені права членів сімї власника житлового будинку, що є безумовною підставою для скасування рішення суду (а.с.90-97).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про виселення, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок і господарські споруди, які знаходяться по АДРЕСА_1 , є приватною власністю ОСОБА_1 з 17 червня 2009 року, на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого виконкомом Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області (а. с. 10, 11).

В довідці виданій Магдалинівською селищною радою № 03-14/870 від 13 грудня 2021 року значиться, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та дійсно з червня 2021 року проживає по АДРЕСА_1 (а. с. 14).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає по АДРЕСА_1 із сім`єю у складі: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (племінниця), згідно довідки Магдалинівської селищної ради № 03-15/1-107 від 02 лютого 2022 року (а. с. 63).

Тобто, посилаючись на порушення своїх прав відповідачем, позивач зверталася за захистом своїх прав до суду, як власник домоволодіння, якій відповідач чинить прешкоди в користуванні своєю власністю шляхом постійного проживання та відмовою у виселені.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач за спірною адресою проживає із своєю родиною, де є неповнолітні діти, вже тривалий час, за який він здійснював поточний ремонт, робив його покращення, на що витрачав власні кошти, що не спростовано позивачем, в будинку знаходяться речі сім`ї відповідача. Як пояснив в судовому засіданні відповідач, у них з позивачем була домовленість на купівлю-продаж нерухомості за ціною 85 000 грн., які він сплатив позивачеві, факт чого вважає належним підтвердженням виконання попередньої домовленості між ними, не зважаючи на те, що позивач відмовилась в односторонньому порядку від виконання своєї з ним домовленості у продажу цієї нерухомості.

Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 ,, суд першої інстанції виходив з того, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, а у випадку виселення відповідача з дітьми з будинку вони фактично будуть позбавлені житла, що суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись при цьому пунктом 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", яким визначено про обов`язок суду застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права, застосувавши при цьому норми ст.ст.109,114,116 ЖК УРСР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак не погоджується із застосованими нормами матеріального права.

При цьому судом першої інстанції вірно відзначено, що спірне домоволодіння наразі є єдиним житлом відповідача з дітьми, який вселився туди з дозволу власника, тривалий час проживає в ньому, сплачує витрати на його утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто відповідач має тривалий зв`язок із спірним домоволодінням як із житлом. Отже, тривалий час проживання відповідача у спірному домоволодінні, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірне домоволодіння житлом відповідача з дітьми в розумінні статті 8 Конвенції.

Вказані правові позиції зазначені у постанові Верховного Суду у справі № 754/613/18-ц від 15.01.2020 року.

Колегія суддів зазначає, що позивач мала домовленість з відповідачем про те, що він буде проживати у вказаному домоволодінні та в рахунок купівлі нерухомості буде сплачувати їй кошти частинами, про що позивач особисто зазначає у позовній заяві, тобто позивач надала згоду на проживання у своїй власності відповідачу та його сім`ї, який вселився за спірною адресою та фактично там проживає, що узгоджується з відомостями, зазначеними у довідці Старостинського округу №5 Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетрвоської області від 02 лютого 2022 року(а.с.63).

Будь-яких доказів відсутності домовленості на проживання сім`ї відповідача у спірному домоволодіння позивачем суду не надано. Домовляючись з відповідачем про його мешкання в будинку із сім`єю з подальшим викупом цієї нерухомості, який не мав іншого житла, позивач мала можливість з`ясувати у нього про його наміри щодо подальшого проживання у будинку та готовність разом з сім`єю звільнити будинок на її вимогу, зокрема, укласти договір оренди з певними умовами, щоб передбачало характер та вагу обтяження її нерухомості при досягнення такої домовленості з відповідачем, однак вона цього не зробила, погодившись на його вселення із сім`єю.

Колегія суддів зазначає, що за встановлених судом обставин та письмових доказів підстави для користування спірним житловим приміщення згідно з ст. 825 ЦК України і ст.ст. 109,114,116 ЖК УРСР на умовах найму відповідачем житлового приміщення відсутні, а мало місце користування житлом відповідачем ОСОБА_2 не зобов`язальне позадоговірне, а на обмеженому речовому праві особистого сервітуту відповідно до ст. 405 ЦК України з наслідками, передбаченими ч. 4 ст. 156 і ст. ст. 157, 162 ЖК УРСР, що судом першої інстанції враховано не було.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач створює їй фізичні перешкоди в користуванні своєю власністю та неможливість сумісного з ним проживання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки будь-яких доказів цьому не надавалось як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги.

Установивши обставини справи, суд першої інстанції не дав належну оцінку зібраним доказам, не правильно застосував норми матеріального права при обґрунтуванні відмови у задоволенні позову в частині виселення відповідача, при цьому дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, однак не врахував, що сервітут відповідачем використовується та в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України не припинився.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За вимогами ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, застосувавши норми матеріального права, визначені у ст. 405 ЦК України з наслідками, передбаченими ч. 4 ст. 156 і ст. ст. 157, 162 ЖК УРСР.

В іншій частині апеляційної скарги приведені доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права, тому, враховуючи, що суд першої інстанції при ухвалені рішення по справі прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку із невірним застосуванням норм матеріального права, рішення підлягає зміні в частині його обґрунтування позовних вимог про виселення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - Лебедин Раїси Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2022 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про виселення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров