Провадження № 2/161/646/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кихтюка Р.М.,

секретаря - Демчук Т.В.

з участю позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідачів - Лисюк О.В., Жилко З.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди у формі упущеної вигоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди у формі упущеної вигоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) та їй встановлено 3 групу інвалідності внаслідок ЧАЕС.

Вказує, що 07.04.2021 року Конституційним Судом України ухвалено рішення №1-р(ІІ)/2021, яким визнано неконституційним положення Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року щодо установлення мінімального розміру пенсій для осіб, які отримали інвалідність унаслідок Чорнобильської катастрофи та пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за рішенням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до п. 4 вказаного рішення, громадяни України, на яких поширюється дія ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії ч. з ст. 54 цього Закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року.

Зазначає, що якби не було прийнято незаконні норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», діяла б редакція, згідно з якою в усіх випадках розміри пенсії по інвалідів , щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по ІІІ групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком.

Вважає, що своїми діями щодо запровадження в дію неконституційної норми державою їй було завдано матеріальної шкоди у виді упущеної вигоди в розмірі 506370,78 грн., оскільки було порушено її правомірні очікування на пенсійне забезпечення, яке б мало належати їй при дотриманні державою своїх зобов`язань перед громадянами, які постраждали внаслідок катастрофи на ЧАЕС.

У зв`язку з чим, просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за рахунок коштів державного бюджету в якості відшкодування шкоди у виді упущеної вигоди в розмірі 506370,78 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у заяві та просила їх задовольнити.

Представники відповідачів просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзивах.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом з`ясовано та сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) та їй встановлено 3 групу інвалідності внаслідок ЧАЕС, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина доказуванню не підлягає.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на соціальний захист, в тому числі і на пенсійне забезпечення, визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796).

Згідно з підпунктом 13 пункту 4 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII (далі - Закон № 76-VIII) текст статті 54 Закону № 796 було викладено у такій редакції: «Пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань».

Механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до Закону України №796 визначається постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 року №1210 (далі - Постанова).

У період з 2015 року Пунктом 11 Постанови визначено, що мінімальний розмір пенсії для осіб з інвалідністю ІІІ групи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, становить 110 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, пунктом 13 Постанови передбачено щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України №796, зокрема, особам, які належать до категорії 1 з інвалідністю ІІI групи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою - 170,82 гривні.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року № 1-р(II)/2021 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

На виконання рішення Конституційного Суду України Верховною Радою України 29 червня 2021 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб", яким, зокрема, частину третю статті 54 Закону №796 викладено в такій редакції:

«В усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими: для I групи інвалідності - 6000 гривень; для II групи інвалідності - 4800 гривень; для III групи інвалідності - 3700 гривень; для дітей з інвалідністю - 3700 гривень».

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з тим, відповідальність держави за зобов`язаннями визначено статтями 1173-1175 ЦК України, якими встановлено право відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади посадових чи службових осіб цих органів та шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (ст. 1175 ЦК України).

Враховуючи викладене вище, положення ст. 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються неконституційними, вказана норма не підлягає застосуванню.

Водночас, твердження позивача, що шкода, завдана їй внаслідок визнання неконституційними окремих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року на підставі рішення Конституційного суду України від 07.04.2021 є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету відповідно до ст. 1175 ЦК України, необґрунтоване.

Так, ст.1175 ЦК України, на яку посилається позивач, є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цією правовою нормою передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Проте цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно з матеріалами справи відсутній один з обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо бездіяльності або незаконності дій відповідачів, без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду.

При цьому, механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким Законом не врегульований.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справ.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не представлено належних та допустимих доказів упущеної вигоди.

А тому, оцінивши та дослідивши представлені та дослідженні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 82, 141, 247, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди у формі упущеної вигоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 03 березня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Р.М. Кихтюк