Справа № 462/4705/19
Провадження № 22-ц/4808/759/22
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Максимів Ю.В.

за участю адвоката Семенини В.М., адвоката Зленко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді Сегіна І.Р. у м. Снятин, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 29 березня 2011 року. Під час перебування у шлюбі у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає та зареєстрована разом з нею. Відповідач дитиною не опікується, у вихованні участі не приймає, життям дитини не цікавиться, не відвідує її та зв`язків з нею не підтримує. Крім того, не сплачує аліментів на її утримання.

З часу розлучення відповідача з дитиною минуло більше 8 років, і він протягом цього часу не виявив бажання вчинити будь-які дії пов`язані з відновленням свого зв`язку з нею. Більше того, на запрошення органу опіки та піклування взяти участь у засіданні для вирішення питання про доцільність позбавлення його батьківських прав, відповідач не прибув та не повідомив про причини неприбуття, що свідчить про його небажання брати участь у житті дитини та підтверджує факт ухилення останнього від виконання своїх батьківських обов`язків.

Враховуючи викладене, позивачка просила позбавити батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягувати із нього на її користь аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 2-7, том 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2019 року роз`єднано в самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав передано в канцелярію суду для реєстрації (а.с. 32-33, том 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав передано на розгляд Снятинському районному суду Івано-Франківської області (а.с. 35, том 1).

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав відмовлено (а.с. 73-75, том 2).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити.

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянтки вказує на те, що у матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження умисного не виконання відповідачем батьківських обов`язків щодо дочки ОСОБА_4 , порушення її прав на належне батьківське виховання та матеріальне забезпечення. Відповідач не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею та не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки з 2011 року по теперішній час. Докази на підтвердження вчинення апелянткою будь-яких перешкод у спілкуванні відповідача із дочкою у матеріалах справи відсутні. При цьому, сам факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Суд першої інстанції вказані обставини не врахував, у зв`язку з чим ухвалив неправильне по суті рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, суд проігнорував інтереси дитини, яка живе в повноцінній сім`ї та вважає своїм батьком - ОСОБА_5 , з яким апелянтка перебуває у зареєстрованому шлюбі, у той же час, відповідача донька не пам`ятає та не знає, а тому не сприймає як батька загалом.

При цьому, представник апелянтки зазначає про те, що позбавлення відповідача батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє його прав на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав.

Просить враховувати висновки, викладені у постанові ВС від 28 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу із клопотанням про продовження строку на його подання, яке мотивував несвоєчасним отриманням копії апеляційної скарги.

Наведені відповідачем обставини є поважними причинами несвоєчасного подання відзиву на апеляційну скаргу, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе продовжити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та приєднати його до матеріалів справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з відсутністю достатніх і допустимих доказів свідомого ухилення ним від виконання батьківських обов`язків. Так, з моменту розірвання шлюбу (березень 2011 року) до жовтня 2011 року (до часу отримання ним опіків) він неодноразово провідував доньку за місцем її проживання (с. Топільниця Самбірського району Львівської області). У зв`язку з отриманням ним обширних термічних опіків 2-3 ступеня (близько 50 % тіла), йому було проведено операцію некректомії (видалення нежиттєздатних тканин, що утворюються навколо ран) та 8 операцій аутодермопластики (пересадка шкіри), що призвело до неможливості виконувати свої батьківські обов`язки, як фізично, так і матеріально. Проте, апелянтка жодного разу не зверталася до нього за матеріальною допомогою для доньки, позов про стягнення із нього аліментів на користь останньої подала до суду лише в 2019 році, однак виконавчий лист досі не пред`явила до виконання. Добровільно виконувати рішення суду він не в змозі, оскільки в такому відсутні необхідні реквізити для перерахування коштів, а грошові перекази, які він надсилав за адресою проживання апелянтки, вона не отримує.

Крім того, відповідач вказує на те, що апеляційна скарга не містить обґрунтованих пояснень яким чином розірвання кровної спорідненості з батьком буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Посилання представника апелянта на висновки, викладені у постанові ВС від 28 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 вважає необґрунтованими, з огляду на різні встановлені обставини справ.

Враховуючи викладене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Орган опіки та піклування своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник апелянтки - адвокат Семенина В.М. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу задоволити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача - адвокат Зленко В.А. у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апелянтка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , представник органу опіки та піклування у судове засідання не з`явилися.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату, час та місце судового засідання, апеляційний суд вирішив розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 15, том 1).

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 29 березня 2011 у справі № 2-162/11 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 12-13, том 1).

16 листопада 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, після державної реєстрації шлюбу дружина ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 14, том 1).

Згідно із характеристикою учениці 5 класу ОСОБА_4 , наданою ліцеєм ім. Василя Симоненка Львівської міської ради, мама приділяє належну увагу вихованню доньки. Бере активну участь в житті класу, постійно підтримує зв`язок з класним керівником. Батько дівчинки до ліцею не приходив, батьківські збори не відвідував (а.с. 25, том 1).

Згідно із характеристикою ОСОБА_4 , наданою Львівською загальноосвітньою школою І-ІІ ступенів «Школа радості», у навчально-виховному процесі дівчинки брала участь тільки мама. Батько до школи не з`являвся та навчанням доньки не цікавився (а.с. 26, том 1).

Відповідно до інформації Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ у Львівській області від 10 квітня 2019 року № 15.2-18/11540, внаслідок проведеної перевірки АСВП станом на 10 квітня 2019 року встановлено, що на примусовому виконанні у відділі не перебуває виконавчий лист про стягнення аліментів із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (а.с. 27, том 1).

Відповідно до висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 20 травня 2019 року № 2608-2194, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 28-29, том 1).

Згідно із посвідченням серії НОМЕР_1 від 08 травня 2012 року, ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІІ групи по зору з 14 квітня 2011 року. Інвалідність встановлено довічно (а.с. 83, том 1).

Відповідно до медичної карти стаціонарного хворого № 1916 від 15 жовтня 2011 року, діагноз ОСОБА_3 при госпіталізації: обширні термічні опіки ІІ- ІІІ ступенів (а.с. 137, том 1).

Згідно із випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 1921311 Опікового відділення Івано-Франківської обласної клінічної лікарні, хворий ОСОБА_3 поступив у відділення 15 жовтня 2011 року із діагнозом: опік полум`ям ІІІ АБ ст., тулуба, верхніх кінцівок, стегна, 50% п.т. Опіковий шок ІІ ст. Йому проведено дев`ять операцій: 26.10.2011 -некректомія; 11.11.2011, 15.11.2011, 18.11.2011, 22.11.2011, 25.11.2011, 08.12.2011, 12.12.2011, 21.12.2011 - аутодермопластики. Після проведеного лікування хворий з покращенням виписаний 24 січня 2012 року на доліковування по місцю проживання (а.с. 139, том 1).

Відповідно до довідки КНП Заболотівської селищної ради «Заболотівська багатопрофільна лікарня» від 31 травня 2021 року, ОСОБА_3 з 15.10.2011 знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні та відділенні інтенсивної терапії з діагнозом: термічні опіки шкіри ІІ-ІІІ ст. площею 40-50 %, опіковий шок (а.с. 144, том 1).

Згідно довідки Вінницького міжрегіонального центру професійної реабілітації інвалідів «Поділля» від 27 листопада 2015 року, ОСОБА_3 проходив професійну реабілітацію у вказаному центрі професійної реабілітації інвалідів за професією «Фотограф (фотороботи)» з 01.07.2015 по 27.11.2015 (а.с. 142, том 1).

Згідно характеристики Заболотівської селищної ради від 25 травня 2021 року, ОСОБА_3 за час проживання на території селищної ради зарекомендував себе з позитивної сторони (а.с. 145, том 1).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала достатньо доказів на підтвердження злісного ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки. При цьому, суд врахував інтереси дитини, ставлення відповідача до дитини, його бажання спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні, намагання зв`язатися з нею, а також добровільне здійснення ним грошових переказів, та у зв`язку з цим дійшов висновку, що застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, не буде відповідати інтересам дитини та не стимулюватиме батька до належного виконання ним свого обов`язку. А тому, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачкою підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях. При цьому, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідач активно заперечував проти задоволення позову та висловив бажання змінити відносини з донькою у бік покращення, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та свідчить про інтерес до дитини та про помилковість доводів апеляційної скарги щодо неможливості змінити поведінку відповідача.

Крім того колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у вказаній справі ухвалено з урахуванням основних інтересів дитини, зокрема з умовою збереження її зв`язку із рідним батьком, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

За правилами частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).

Відповідно до висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 20 травня 2019 року № 2608-2194, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції надав правильну оцінку зазначеному висновку, визнавши його необґрунтованим, оскільки він не враховує фактичні обставини справи, зокрема зміну поведінки батька щодо його ставлення до дочки, його намагання спілкуватися з нею та дбати про неї. Висновок органу опіки і піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. З огляду на це, суд першої інстанції правомірно не погодився з висновком Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, звернувши увагу на те, що він не містить переконливих аргументів щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання представника апелянтки в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції щодо застосування норми права у подібних правовідносинах на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21). Так, у вказаній постанові, Верховний Суд, залишаючи без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій щодо позбавлення батька батьківських прав, виходив із того, що матеріалами справи підтверджується, що батько притягувався до адміністративної відповідальності, у зв`язку з невиконанням ним обов`язків щодо виховання дитини, застосував до дитини фізичне насильство, що спричинило дитині тілесні ушкодження. З огляду на те, що встановлені судами фактичні обставини у зазначеній як приклад справі та у справі, яка переглядається, є різними та у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, підстави для врахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові ВС від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, відсутні.

Даючи оцінку доводам скарги, апеляційний суд враховує те, що з представлених доказів та встановлених судом обставин не встановлено винної поведінки щодо невиконання батьківських обов`язків відповідачем. При цьому, суд враховує особливості відносин сторін у період з 2011 року по 2019 рік, негативні стосунки між відповідачем та матір`ю дитини, стан здоров`я відповідача та відстань від місця проживання дочки, які підтверджують заперечення ОСОБА_3 щодо позову.

Не залишаючи поза критикою відсутність належної уваги дитині зі сторони батька, суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що в даному випадку, підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дитини.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта