головуючий у суді І інстанції Волошин В.О.
провадження № 22-ц/824/6876/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на матір, -

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 , у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 50 % від всіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що відповідач є її сином, і ухиляється від покладеного на нього обов`язку допомагати своїй матері, яка потребує кошти для належного харчування та лікування, в силу того, що є пенсіонером та літньою людиною не може забезпечити себе сама.

Також, позивач зазначала, що єдиним її доходом є пенсія, розмір якої є недостатнім для проживання. За період з 17 лютого 2020 року по 30 березня 2021 року позивачем сплачено на лікування 19 851 грн. У помешканні, у якому зареєстрована позивач наявна заборгованість, яка перевищує 70 000 грн, за житлово-комунальні послуги, які позивач не має змоги щомісячно сплачувати у повному обсязі.

Відповідач має можливість надавати допомогу непрацездатній матері, оскільки він працює у філії Головного управління по місту Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» та має постійний заробіток.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на її утримання аліменти у розмірі 1/5 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 13 липня 2021 року, довічно.

В решті позову відмовлено.

Указане рішення мотивоване тим, що позивач, яка є матір`ю відповідача, є пенсіонером, відомостей, що позивач має хронічні захворювання судом не встановлено, проживає окремо від відповідача, перебуває на обліку в Пенсійному фонді України, отримує пенсію за віком, розмір якої станом на червень 2021 року становив 1769 грн. Позивач є професійним адвокатом (https://erau.unba.org.ua/profile/37593) та здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, яка не призупинена.

Враховуючи розмір пенсії, яку отримує позивач, а також те, що з відповідача можуть стягуватися аліменти на утримання малолітньої дитини та її матері, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи з 13 липня 2021 року і довічно.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, третя особа ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року, визначивши частину аліментів, які підлягають до стягнення на користь позивача, у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні у зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано обставини, зазначені третьою особою у письмових поясненнях, а саме щодо того, що позивачу належить двоповерховий приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , дві земельні ділянки, що дозволяє їй отримувати дохід від здачі майна у оренду і свідчить про відсутність у позивача потреби у матеріальній допомозі.

Аліменти у визначеному судом розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку відповідача довічно, суттєво впливають на розмір аліментів, які позивач сплачує на дитину від першого шлюбу та на їх спільну дитину - ОСОБА_4 та матір дитини - ОСОБА_1 до досягнення дитиною трирічного віку, цивільна справа про що знаходиться у провадженні Деснянського районного суду міста Києва, рішення у якій ще не ухвалене.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, ця справа є справою незначної складності, відноситься до категорії справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи, а тому справа розглядається судом апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла таких висновків.

Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина 8 статті 7 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.

Тобто сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 19).

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 07 червня 2012 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначена пенсія за віком (а.с. 16).

Згідно з випискою по картці/рахунку, яка відкрита на ім`я ОСОБА_2 , розмір її пенсії станом на час звернення до суду з цим позовом становив 1769 грн (а.с. 17-18).

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження суми доходів позивача за певний період часу. Виписка з банківського рахунку, на якому обліковується розмір отриманої позивачем пенсії не свідчить про єдине джерело доходів останньої.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своєї потреби у матеріальній допомозі позивачем надано суду медичні документи та квитанцію на підтвердження наявної заборгованості за житлово-комунальні послуги.

З наданих медичних документів вбачається, що ОСОБА_2 проходила МРТ грудного та поперекового відділу хребта, ультразвукову діагностику внутрішніх органів під час проходження оздоровлення у санаторії «Одеса» СБ України (а.с. 20-22).

Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 27 листопада 2020 року ОСОБА_2 встановлено діагноз: остеоартроз, двобічний гонартроз та рекомендовано: ЛФК, фізичні вправи під наглядом реабілітолога, обмеження тривалої ходьби та спуск сходами, носіння бандажу, бруфен, структур, касарк, санаторно-курортне лікування (а.с. 23).

У матеріалах справи відсутні направлення лікаря на проходження МРТ та ультразвукової діагностики, тобто позивач проходила такі обстеження з власної ініціативи.

Підсумовуючи, колегія апеляційного суду вважає, що позивачем не доведено наявність у неї хронічних захворювань, та понесення значних витрат на лікування яких спричиняло б у неї потребу у матеріальній допомозі.

Також, колегія апеляційного суду враховує, що за відомостями Єдиного реєстру адвокатів України позивач є професійним адвокатом з 2010 року та її адвокатська діяльність не призупинена.

Зі змісту п.п.1,2,4 частини1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги - домовленості, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 цього закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З наданої третьою особою до своїх письмових пояснень роздруківки із сайту судової влади вбачається, що позивач надає послуги з правової допомоги, здійснює представництво осіб у суді, у зв`язку з чим отримує додатковий дохід (а.с. 52-59).

Крім того, третьою особою надано до суду першої інстанції докази належності позивачу на праві приватної власності земельних ділянок у м. Васильків.

Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що вищевказані обставини щодо матеріального стану отримувача аліментів, позивача у справі, наведені третьою особою у письмових поясненнях з наданням доказів на їх підтвердження, у матеріалах справи наявне підтвердження направлення письмових пояснень третьої особи іншим учасникам справи (а.с. 97), однак позивачем такі обставини щодо її матеріального стану не спростовані.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем подано заяву про визнання позову, однак відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки воно порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а саме: права третьої особи, оскільки впливатиме на розмір аліментів на третю особу та її з відповідачем спільну дитину.

Апеляційним судом не залишено поза увагою, що 18 жовтня 2021 року від позивача до суду першої інстанції надійшла заява про відкликання позову, а 01 листопада 2021 року - клопотання, у якому вона просила вважати заяву про відкликання позову неподаною.

Підсумовуючи, колегія апеляційного суду вважає, що встановлені вище фактичні обставини, а також відсутність належних та достатніх доказів, які підтверджують те, що позивач потребує матеріальної допомоги, - свідчать про недоведеність позовних вимог в частині потреби позивача у матеріальній допомозі.

Разом з тим, частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК України).

Звертаючись до апеляційного суду, третя особа в апеляційній скарзі просила у зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, змінити оскаржуване рішення суду, визначивши частину аліментів, які підлягають до стягнення на користь позивача, з 1/5 до 1/10 частини з усіх видів заробітку відповідача.

Оцінюючи наявність підстав для виходу за межі вимог апеляційної скарги, апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції не порушено норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, та правильно застосовані нормі матеріального права, однак неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, щодо недоведеності позивачем її позовних вимог.

Однак, неповнота з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України не є підставою для виходу за межі вимог апеляційної скарги, у зв`язку з чим апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу у межах заявлених вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року ухвалене з неповним з`ясуванням обставин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції змінити та визначивши частину аліментів, які підлягають до стягнення на користь позивача, у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку відповідача.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивач звільнена від сплати судового збору у силу вимог пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з частиною 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що положення частиною 7 статті 141 ЦПК України стосуються виключно відповідача у справі, то сплачений третьою особою при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 681 грн не підлягає компенсації за рахунок держави у порядку.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року змінити та стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її утримання аліменти у розмірі 1/10 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 13 липня 2021 року, довічно.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська