Справа № 461/2955/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2957/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 19 лютого 2009 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який розірвано рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2015 року. За час перебування у шлюбі у них народилася донька: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стверджує, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що полягає у тому, що він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною та не надає їй ніякої допомоги, не виходить на зв`язок з нею та не цікавиться дитиною. Зазначає, що ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. Вказує, що відповідач свідомо нехтує та взагалі відмовився від виконання батьківських обов`язків по відношенню до доньки, не приймає участі у її вихованні та не допомагає матеріально, оскільки не виконує обов`язки зі сплати аліментів. Вважає, що змінити поведінку відповідача в кращу сторону неможливо, жодних спроб на відновлення відносин з донькою він не робив, а навпаки, відмовляв їй у спілкуванні. З наведених підстав просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що вона не з`являлася в судові засідання чотири рази підряд і не подавала заяву про розгляд справи за її відсутності, що на її думку, свідчить про те, що вона не підтримувала позовні вимоги та не бажала вирішувати справу по суті, відтак, за таких обставин, суд першої інстанції зобов`язаний був залишити позовну заяву без розгляду, а не вирішувати справу по суті. Зазначає, що, ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції порушив вимоги ч. 5 ст. 223 ЦПК України та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, що є підставою для його скасування. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 18 березня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 14 березня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 18 березня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, позивач не надала суду належних та допустимих доказів умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та не довела в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до неї, а факт заперечення відповідачем щодо позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 лютого 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 травня 2015 року.

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 14 травня 2013 року, виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 березня 2015 року, яке набрало законної сили 31 квітня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 650 грн. щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2014 року і до досягнення нею повноліття.

На виконання вищезазначеного рішення суду 14 квітня 2015 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 461/13080/14-ц, який пред`явлено до виконання.

З долученого до матеріалів справи виконавчого листа вбачається, що 29 листопада 2018 року Галицьким відділом державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області виконавчий лист повернуто стягувачу відповідно до п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто за письмовою заявою стягувача про повернення виконавчого листа.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист в подальшому повторно пред`являвся до виконання.

Постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 11 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження № 61163220 з виконання виконавчого листа № 461/13080/14-ц, виданого Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 650 грн. щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2014 року і до досягнення нею повноліття.

В межах виконавчого провадження № 61163220 державним виконавцем проведено розрахунок заборгованості по аліментах, з якого вбачається, що станом на 01 квітня 2020 року у ОСОБА_2 наявна заборгованість за сплати аліментів в розмірі 49 849.17 грн.

Разом з тим, комісія з питань захисту прав дитини вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується висновком органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 23 від 02 жовтня 2020 року (а.с. 99).

Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, беручи до уваги те, що обставини, на які вказує позивач, як на підставу позбавлення батьківських прав, в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, не можуть вважатися достатніми та беззаперечними для позбавлення батьківських прав, зважаючи на інтереси дитини та бажання відповідача спілкуватися з дитиною та виконувати батьківські обов`язки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необгрунтованим, апелянт покликається на порушення судом першої інстанції вимог п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, відповідно до якої суд повинен був залишити її позов без розгляду, і як на підставу для залишення позову без розгляду посилається на те, що вона неодноразово не з`являлася в судове засідання, про причини неявки суд не повідомляла, і з заявою про розгляд справи у її відсутності до суду не зверталася.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Суд залишає позов без розгляду у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання позивача (його представника), належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, який не подав заяви про розгляд справи за його відсутності з урахуванням того, що такі неявки перешкоджають розгляду справи.

Зазначена норма права дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи, оскільки відповідно до положень ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який з врахуванням вищезазначеного, беручи до уваги те, що неявка позивачки ОСОБА_1 не перешкоджала розгляду справи по суті, розглянув позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та ухвалив у справі оскаржуване рішення.

З огляду на те, що неявка позивачки не перешкоджала розгляду даної справи по суті з ухваленням судового рішення на підставі доказів, долучених позивачкою до позовної заяви, колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був залишити позов ОСОБА_1 без розгляду, що на думку апелянта, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 18.03.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк