Ухвала

03 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 308/4639/20

провадження № 61-13253св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач) - Ужгородська міська рада,

відповідач, третя особа - Департамент міського господарства Ужгородської міської ради ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2020 року у складі судді Сарай А. І.

та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Мацунич М. В., Готра Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що у ОСОБА_1 у власності перебувала земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0895 га, кадастровий номер :31:003:0120, що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 25 серпня 2010 року та додатковим договором від 01 грудня 2015 року № 1.

13 травня 2019 року позивачу стало відомо про те, що рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Ужгородської міської ради Мага Т. В.

від 26 жовтня 2017 року № 37780008 скасовано запис про право власності ОСОБА_1 на вказану ділянку, а наступним рішенням від 07 березня 2018 року № 40042137 зареєстровано право власності на земельну ділянку

за Ужгородською міською радою.

Підставою для прийняття вищевказаних рішень державного реєстратора,

що призвело до вибуття з володіння ОСОБА_1 майна поза його волею слугувало прийняття рішення Ужгородським міськрайонним судом від 14 грудня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року у справі № 308/12760/15 за позовом прокурора м. Ужгорода до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення та скасування акта на право власності

на земельну ділянку.

Цим рішеннями судами визнано незаконним та скасовано пункт 1.18 рішення

5 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 27 листопада 2009 року

за № 1301, яким затверджено проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 та передано у власність земельну ділянку площею 0,0895 га для будівництва

та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд

по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним державний акт

на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ № 578783

за кадастровим номером :31:003:0120; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером :31:003:0120, укладений 25серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (реєстраційний номер 2429, номер правочину 4089107) та додатковий договір від 01 грудня

2015 року № 1 до вказаного договору дарування (реєстраційний номер 2930).

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 308/12760/15 вказані рішення першої та апеляційної інстанцій частково скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1

та Ужгородської міської ради про визнання договору дарування земельної ділянки та додаткового договору до договору дарування недійсними. В іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 14 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області

від 14 липня 2017 року залишено без змін.

Враховуючи викладене, договір дарування земельної ділянки від 25 серпня

2010 року та додатковий договір від 01 грудня 2015 року № 1 на сьогоднішній день є чинними. На підставі даних правовстановлючих документів ОСОБА_1 наділений правом власності на земельну ділянку, яке наразі оспорюється Ужгородською міською радою, що вказує на необхідність захисту порушених прав позивача.

Майно (земельна ділянка), яка вибула з володіння ОСОБА_1 на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване касаційною інстанцією, вважається таким, що вибуло з володіння поза волею власника і підлягає витребуванню на користь власника на підставі статті 388 ЦК України.

Позивач просив витребувати із незаконного володіння Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0895 га, кадастровий номер :31:003:0120.

У червні 2020 року Ужгородською міською радою до суду подано зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, про витребування майна.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня 2016 року, залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року у справі

№ 308/12760/15 позов прокурора м. Ужгорода до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення, скасування акта на право власності на земельну ділянку та договору дарування задоволено.

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 308/12760/15 вказані рішення першої та апеляційної інстанцій частково скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Ужгородської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Ужгородської міської ради про визнання договору дарування земельної ділянки та додаткового договору до договору дарування недійсними.

В інший частині рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня

2017 року залишено без змін.

При задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що пункт 1.18 рішення Ужгородської міської ради від 27 листопада 2009 року № 1301, яким затверджено проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 та передано

у власність земельну ділянку площею 0,0895 га для будівництва

та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд

по АДРЕСА_1 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки Ужгородською міською радою були допущені порушення під час відведення та передачі у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, зокрема, щодо питання зміни її цільового призначення та врахування

її розташування. У зв`язку з чим також було визнано недійсним державний акт, який виданий на підставі цього рішення.

Також, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до висновку, що до спірної земельної ділянки частково включено запроектовану дорогу, яка відноситься

до земель загального користування, передача яких у приватну власність

не допускається згідно з пунктом «а» частини четвертої статті 83 ЗК України. Вищезазначене свідчить про незаконність оформлення права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Оскільки рішення, яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку

за вищезазначеною адресою, прийнято Ужгородською міською радою протиправно, суди прийшли до висновку про обґрунтованість вимоги щодо визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку за кадастровим номером :31:003:0120, виданого ОСОБА_2 .

Як встановлено матеріалами справи № 308/12760/15-ц ОСОБА_1 став власником спірної земельної ділянки на підставі договору дарування земельної ділянки від 25 серпня 2015 року та додаткового договору від 01 грудня 2015 року № 1, укладеного між ним та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0895 га за кадастровим номером :31:003:0120, яка розташована: АДРЕСА_1 .

Спірна земельна ділянка належить територіальній громаді, незаконно вибула

із її власності, без волі власника, оскільки передана на підставі незаконних рішень ради, з порушенням норм чинного законодавства, за наявності дефекту волі власника майна, що доведено та встановлено вищезазначеними рішеннями судів і наявні правові підстави для витребування земельних ділянок з володіння добросовісного набувача, а саме від ОСОБА_1 , який придбав її згідно

з договором дарування земельної ділянки від 25 серпня 2010 року у ОСОБА_2 .

Ужгородська міська рада просила витребувати від ОСОБА_1 земельні ділянки за кадастровим номером :32:001:0401, площею 0,0844 га,

та за кадастровим номером :32:001:0400, площею 0,0051 га,

що знаходиться по АДРЕСА_1 , вартістю 51 830,00 грн, на користь територіальної громади міста Ужгорода.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 14 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов Ужгородської міської ради задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 земельні ділянки за кадастровим номером :32:001:0401, площею 0,844 га та за кадастровим номером :32:001:0400, площею 0,0051 га по АДРЕСА_2 на користь територіальної громади міста Ужгорода. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку,

що спірна земельна ділянка до передачі її у власність згідно з планово-картографічними матеріалами рахувалась сільськогосподарськими угіддями,

що відображено в матеріалах щодо вибору місця розташування земельної ділянки і відносилась до земель сільськогосподарського призначення,

а у власність ОСОБА_2 така передана вже як земельна ділянка житлової

та громадської забудови.

Матеріали справи не містять відомостей про прийняття міською радою рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки. Також, до спірної земельної ділянки частково включено запроектовану дорогу, яка відноситься до земель загального користування передача яких у приватну власність не допускається згідно з пунктом «а» частини четвертої статті 83 ЗК України.

Оскільки, ОСОБА_2 отримала земельну ділянку із порушенням норм чинного законодавства і не мала законних прав на відчуження земельної ділянки

за кадастровими номерами :31:003:0120, і доводи ОСОБА_1 про правомірність набуття права власності на спірні земельні ділянки, так як договір дарування земельної ділянки від 25 серпня 2010 року та додатковий договір

від 01 грудня 2015 року № 1 на даний час є чинним, судом не взято до уваги,

з урахуванням того, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості з`ясувати історію відчуження спірної земельної ділянки.

За таких обставин, встановивши протиправність набуття земельної ділянки, виходячи з протиправності спірного пункту рішення органу місцевого самоврядування, згідно з яким така земельна ділянка була відведена

та безоплатно передана у власність ОСОБА_2 , встановлена вищезазначеними судовими рішеннями, суд обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_1 про витребування спірного майна.

Оцінивши доводи позивача за зустрічним позовом та виходячи з досліджених матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що про обставини порушення свого права щодо володіння, користування

та розпорядження земельними ділянками Ужгородська міська рада дізналася

з постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 308/12760/15 свідчать, що Ужгородська міська рада при зверненні у суд із позовом 12 червня 2020 року не пропустила строки позовної давності.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу

у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1

та відмову в задоволенні позову Ужгородської міської ради.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди фактично витребували спірні земельні ділянки від ОСОБА_1 , який ще у 2019 році втратив право власності на спірне майно та не володіє ними на користь володіючого власника, а тому судами безпідставно застосовано статтю 388 ЦК України.

Суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справах №№ 914/3224/16, 653/1096/16-ц, постановах Верховного Суду України у справах №№ 6-1047цс17, 6-2233цс16.

У вересні 2021 року Ужгородська міська рада та Департамент міського господарства Ужгородської міської ради надіслали до Верховного Суду відзив

на касаційну скаргу в якому просили оскаржувані судові залишити без змін,

а касаційну скаргу - без задоволення. Зазначали, що твердження скаржника

є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають

до задоволення.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заперечення

на відзив на касаційну скаргу в якому просив задовольнити касаційну скаргу. Зазначав, що до позовних вимог, пред`явлених Ужгородською міською радою

у червні 2020 року суди мали застосувати позовну давність, оскільки Ужгородська міська рада була обізнана про порушення її права на спірну земельну ділянку з 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 308/4639/20, витребувано її з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та зупинено дію постанови Закарпатського апеляційного суду від 05 липня 2021 року до закінчення

її перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі

у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 461/12525/15-ц (провадження

№ 14-190цс20) за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , Першої Львівської державної нотаріальної контори про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину

і договору купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного суду від 06 березня 2020 року.

Підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначила необхідність відступлення від висновку Верховного Суду України про те,

що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким,

що вибуло з володіння власника поза його волею (постанови від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16), з огляду на положення статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України, статті 1 Першого протоколу

до Конвенції та висновки, викладені у постановах Верховного Суду

від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження

№ 61-17779св18) та від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16-ц (провадження № 61-35744св18), які зводяться до того, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, а задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 02 березня 2021 року справу № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) прийнято до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 461/12525/15-ц (провадження

№ 14-190цс20).

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 308/4639/20 (провадження

№ 61-13253св21) за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, про витребування майна до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 461/12525/15-ц (провадження 14-190цс20)

за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Львівське комунальне підприємство «Центральне», - про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом і договору купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов