Провадження № 2/752/2741/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 липня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадждення цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

в с т а н о в и в:

у червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Позивач ОСОБА_1 у заявленому позові просить суд:

1) визнати поважними причини пропущення позовної давності на судове оскарження Договору позики, що укладений 12.08.2009 року у формі розписки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

2) визнати недійсним Договір позики, що укладений 12.08.2009 року у формі розписки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

3) стягнути з відповідачів на її користь сплачений судовий збір за подання даної позовної заяви в розмірі 908,00 грн.

На мотивування позовних вимог вказує, що 30.08.2003 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05.03.2015 року у справі № 752/19107/14-ц шлюб було розірвано. 19.12.2017 року вона уклала новий шлюб, внаслідок чого її прізвище « ОСОБА_1 » було змінене на прізвище « ОСОБА_1 ».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22.05.2017 року у справі № 752/18796/15-ц за її позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зміненим постановою Апеляційного суду міста Києва від 30.01.2018 року, було визнано її право спільної сумісної власності вартістю 79917,50 грн. на автомобіль марки «Chevrolet» моделі «Lacetti», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (далі - «Автомобіль»), який було придбано спільно у шлюбі.

24.07.2018 року в ТСЦ № 8046 м. Київ ОСОБА_2 було здійснено продаж автомобіля марки «Chevrolet» моделі «Lacetti», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 - на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та його братом ОСОБА_3 («Відповідач-2»).

Так як відчуження легкового автомобіля відбулось без її згоди, як співвласника, вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості відчуженого майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя, а саме вартості частки автомобіля марки «Chevrolet» моделі «Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , що становить 79917,50 гривень.

13.01.2020 року суддею Голосіївського районного суду міста Києва Мазур Ю.Ю. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі №752/20179/19. На теперішній час розгляд даної справи триває.

06.04.2020 року до Голосіївського районного суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява відповідача ОСОБА_2 за її первісним позовом у справі №752/20179/19 про стягнення з неї грошових коштів, які ОСОБА_2 начебто за договором позики заборгував своєму брату ОСОБА_3 .

У зустрічному позові ОСОБА_2 було також зазначено, що грошові кошти в розмірі 50000,00 грн., отримані ним у позику від брата, він останньому не повернув і тому його брат ОСОБА_3 чомусь у червні 2017 року (тобто вже після ухвалення судом рішення про поділ спільного майна) - звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , про стягнення із останнього боргу за розпискою від 12.08.2009 року.

За позовом ОСОБА_3 було відкрите провадження і рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.11.2017 року у справі №752/12763/17 з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50000,00 грн., які тепер у свою чергу ОСОБА_2 через пред`явлення до неї зустрічного позову у справі №752/20179/19 незаконно намагається стягнути.

Про існування судового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24.11.2017 року справі № 752/12763/17 та оскаржуваної розписки від 12.08.2009 року, як підтвердження існування оспорюваного правочину - Договору позики від 12.08.2009 року, їй стало відомо лише 04.11.2020 року, після ознайомлення її представником з матеріалами цивільної справи № 752/12763/17.

Саме існуючими судовим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.11.2017 року у справі № 752/12763/17 та оскаржуваною розпискою від 12.08.2009 року, як підтвердження існування оспорюваного правочину - Договору позики від 12.08.2009 року, ОСОБА_2 обґрунтовує позовні вимоги в своєму зустрічному позові до неї по справі № 752/20179/19.

Ознайомившись із зустрічним позовом ОСОБА_2 вона вперше дізналась про те, що начебто 12.08.2009 року, між ОСОБА_2 та його братом ОСОБА_3 , укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив у свого брата ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50000,00 грн. начебто для придбання легкового автомобіля марки «Chevrolet» моделі «Lacetti».

При цьому ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_3 грошові кошти частинами на вимогу останнього. Тобто чіткий кінцевий термін виконання грошових зобов`язань договором позики не визначено. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 склав відповідну письмову розписку.

Позивач вважає, що вказаний договір позики від 12.08.2009 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недійсним, так як відповідно до ч.3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта ст. 65 Сімейного кодексу України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 Сімейного кодексу України).

Зі змісту розписки від 12.08.2009 року вбачається, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір позики на суму 50 000,00 грн. явно виходить за межі дрібного побутового правочину, а предмет договору є цінним майном, оскільки саме завдяки цим коштам (як вбачається зі змісту розписки) ОСОБА_2 зміг сплатити майже половину вартості легкового автомобіля марки «Chevrolet» моделі «Lacetti» загальною вартістю 104000,00 грн.

В момент придбання автомобіля Chevrolet» моделі «Lacetti» вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Цей автомобіль придбано за кошти, частина від яких було отримано від продажу їх попереднього автомобіля, а частина - спільні збереження. Потреби позичати кошти у ОСОБА_3 не було.

Судовий спір у справі № 752/12763/17 розглядався без її участі. В даному спорі начебто один брат, що проживає в одній квартирі з іншим братом (відповідачі) відразу визнав позов, чим, начеб то, створив для неї зобов`язання з корисних мотивів. При цьому свідками позики вказано батьки відповідачів, які проживають разом з відповідачами і є зацікавленими особами.

Станом на 12.08.2009 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, проте, своєї згоди, у тому числі письмової, на отримання чоловіком від свого брата ОСОБА_6 грошової позики у розмірі 50000,00 грн. для будь-яких цілей вона не надавала.

ОСОБА_2 , укладаючи зі своїм братом ОСОБА_3 , договір позики та складаючи розписку, датовану 12.08.2009 року, діяв виключно самостійно, на власний розсуд, без її участі та без її волевиявлення щодо доцільності та необхідності укладення такого правочину, взагалі не повідомляючи мене про позику коштів, тобто діяв всупереч вимогам ст. 65 Сімейного кодексу України.

На теперішній час, ОСОБА_2 шляхом звернення до суду з зустрічним позовом до неї у справі №752/20179/19 намагається перекласти на неї свої боргові зобов`язання в розмірі 50000,00 грн.

Вона не уповноважувала ОСОБА_2 на вчинення правочину - договору позики від 12.08.2009 року одноосібно. Таким чином, ОСОБА_2 не виконав вимоги сімейного та цивільного законодавства та не повідомив її про укладення договору позики з ОСОБА_3 на суму 50000,00 грн., що призвело до укладення вказаного договору позики без її відома та згоди.

Позивач вважає, що договір позики грошових коштів, оформлений розпискою від 12.08.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має всі ознаки недійсного правочину, оскільки укладений всупереч вищезазначеним вимогам Сімейного та Цивільного кодексів України, без її відома, волевиявлення та згоди та має бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст. ст. 256 та 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки.

Згідно ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач вказує, що враховуючи, що вона дізналася про існування судового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24.11.2017 року у справі № 752/12763/17 та оскаржуваної розписки від 12.08.2009 року, як підтвердження існування оспорюваного правочину - Договору позики від. 12.08.2009 року, лише 04.11.2020 року, тому строк позовної давності щодо оскарження Договору позики від 12.08.2009 року пропущений нею з поважних причин.

Ухвалою від 17.08.2020 року суддею Хоменко В.С. справа була прийнята у провадження з призначенням розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.58-59).

Відзив на позов від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надійшов.

Відповідачем ОСОБА_2 подана заява про застосування строку позовної давності, у якій він посилається на те, що позивач була обізнана про боргові зобов`язання подружжя, оскільки 26.11.2016 року кредитором ОСОБА_3 заявлялися самостійні позовні вимоги (а.с.69-72).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи із наступного.

В судовому засіданні встановлено, що з 30.08.2003 року позивач перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2015 року у справі № 752/19107/14-ц (а.с.12-14).

У період шлюбу позивачкою та ОСОБА_2 був придбаний автомобіль марки «Chevrolet» моделі «Lacetti», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

24.07.2018 року в ТСЦ № 8046 м. Київ відповідачем ОСОБА_2 було здійснено продаж автомобіля марки «Chevrolet» моделі «Lacetti», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 за договором договору купівлі-продажу, укладеним між ним та його братом ОСОБА_3 (а.с.28-29).

12.08.2009 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив у свого брата ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50000,00 грн. для придбання легкового автомобіля марки «Chevrolet» моделі «Lacetti». Позичальник зобов`язався грошові кошти повертати частинами на вимогу (а.с.47).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24.11.2017 року у справі №752/12763/17 із ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 12.08.2009 року у розмірі 50000,00 грн. (а.с.41-44).

Про існування судового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24.11.2017 року справі № 752/12763/17 та оскаржуваної розписки від 12.08.2009 року, як підтвердження існування Договору позики від 12.08.2009 року) позивачу стало відомо лише 04.11.2020 року, після ознайомлення її представником з матеріалами цивільної справи № 752/12763/17.

Позивач просить визнати недійсним Договір позики, укладений 12.08.2009 року у формі розписки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вказуючи, що вона у цей час перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 та не уповноважувала його на укладання договору позики.

Відповідно до ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог, встановлених ч.ч. 1, 3, 5, 6ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач просить визнати недійсним договір позики від 12.08.2009 року (а.с.47) посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України та ч.ч. 2, ст. 65 СК України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спірний правочин вчинений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки вона не надавала письмової згоди своєму чоловіку - відповідачу ОСОБА_2 на отримання позики.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Підставами недійсності правочину, відповідно до ст. 203 ЦК України, є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 65 СК України, на яку посилається позивач, регламентовано право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи назву ст. 65 СК України (право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя), структуру правової норми (наявність чотирьох частин) та зміст ст. 65 СК України, друга і третя частини якої визначають, як саме реалізується встановлений частиною першою цієї статті принцип розпорядження спільним майном за взаємною згодою, а частина четверта є самостійною і визначає принцип виникнення обов`язку за договором, укладеним в інтересах сім`ї, суд вважає, що оскільки договір позики для позичальника, який отримує грошові кошти із зобов`язанням їх наступного повернення, не є договором про розпоряджання майном, тому при укладенні такого договору одним з подружжя у якості позичальника положення частин першої-третьої ст. 65 СК України не застосовуються.

Так, згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4ст.65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, із системного аналізу вищевказаних норм убачається, що договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, тому на спірні правовідносин норми ч.ч. 2, 3ст. 65 СК України не поширюються.

Зазначене тлумачення положень ст.65 СК України також викладене у пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що згода другого з подружжя під час перебування у шлюбі необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном подружжя, а на укладення договору позики та виконання зобов`язань за ним чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди іншого подружжя.

Суд звертає увагу і на те, що позивач ОСОБА_1 у своєму позові стверджує, що відповідач ОСОБА_2 про факт укладання 12.08.2009 року такого договору позики її не повідомляв, на придбання автомобіля «Chevrolet» моделі «Lacetti» використовувалися грошові кошти від продажу попереднього автомобіля та їх спільні збереження, коштів від укладання договору позики родина не отримувала (а.с.3).

Відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві про застосування строку позовної давності також зазначив про те, що його колишній дружині не могло бути відомо про боргові зобов`язання, які існували в період шлюбу (а.с.70).

Наведене додатково свідчить про те, що укладаючи договір позики 12.08.2009 року, відповідач ОСОБА_2 діяв у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї.

Твердження позивача про порушення її прав внаслідок укладання вказаного договору, оскільки з неї може бути стягнута половина грошової суми, що була стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 як заборгованість за договором позики від 12.08.2009 року на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24.11.2017 року у справі №752/12763/17, підстав для задоволення позову не дають.

Слід зауважити, що предметом спору є виключно дотримання вимог ЦК України та СК України в момент укладення договору позики, відтак, усі інші твердження сторін виходять за межі предмету розгляду.

Так, посилання позивача на те, що оспорюваний правочин нею не укладався і коштів за ним вона ніколи не отримувала, виходять за межі предмету та підстав даного позову.

Крім того, факт укладення договору позики було встановлено рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24.11.2017 року у справі №752/12763/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу (а.с. 41-44).

У вказаному рішенні суд вважав встановленим, що 12.08.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 54000,00 грн. з терміном повернення боргу частинами на вимогу.

Про те, що визначена грошова сума була витрачена на придбання спільного сумісного майна подружжя суд у цьому рішенні № 752/12763/17 не встановлював.

Якщо позивач вважає, що рішення у справі № 752/12763/17зачіпає її права та обов`язки, то вона не позбавлена права оскаржувати таке рішення суду у апеляційному порядку, або подавати заяву про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази на предмет відповідності наведеним правовим нормам, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в зв`язку з відсутністю правових підстав, а тому відмовляє по суті в задоволенні позову.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Питання позовної давності не розглядається з огляду на відмову у позові за необґрунтованістю та недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15,16,203,215,1046 ЦК України, ст.ст. 61, 65 СК України, ст. ст. 12,13, 76-81,89, 141, 258-268,352,354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко