Справа № 459/1402/21 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/811/3551/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 вересня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Червоноградтеплокомуненерго» (далі - КП «Червоноградтеплокомуненерго») про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона працювала у КП «Червоноградтеплокомуненерго» з 10 березня 1992 року по 22 лютого 2017 року на різних посадах, остання з яких - бухгалтер.

На підставі наказу від 22 лютого 2017 року № 41-к відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України вона була звільнена з роботи.

В день звільнення відповідачем не було виплачено нараховану їй заробітну плату. Станом на 22 лютого 2017 року (день звільнення) їй було нараховано до виплати 7 242 грн 42 коп. заробітної плати, яка виплачувалась частинами, залишок заборгованості було сплачено лише 31 липня 2017 року. Крім того, відповідачем неправильно нараховано зарплату за лютий 2017 року.

07 жовтня 2019 року вона звернутися до Головного управління Держпраці у Львівській області зі скаргою на неправомірні дії відповідача. За результатами перевірки було встановлено, що при обчисленні заробітної плати за лютий 2017 року їй не було проведено нарахування заробітної плати за фактично відпрацьований час (13 днів), що є підставою для донарахування заробітної плати. Крім того, в ході перевірки було встановлено, що виплата заробітної плати за січень 2017 року була їй виплачена в березні 2017 року, а заробітна плата за лютий 2017 року - в липні 2017 року. У зв`язку із неправильністю обчислення остаточної суми заробітної плати за лютий 2017 року, належної працівникові при звільненні, остаточний розрахунок за донарахованою заробітною платою в сумі 2 553 грн 79 коп. відповідачем було здійснено лише 23 лютого 2018 року. Унаслідок несвоєчасного отримання розрахунку при звільненні вона змушена була неодноразово звертатись із заявами про відновлення порушеного права. Крім того, вона недоотримала суми, належні їй як допомога по безробіттю. Це вимагало від неї додаткових затрат енергії, часу, у зв`язку з чим було порушено її звичний ритм та спосіб життя, понесла матеріальні витрати, отримала емоційний стрес, душевні страждання, негативні емоції. Такими неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди.

З наведених підстав позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 59 284 грн 40 коп. та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 06 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт вказує, що, встановивши порушення трудових прав позивача у зв`язку із несвоєчасною виплатою сум заробітної плати, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, тривала боротьба за свої трудові права виснажувала позивачку, викликала у неї психічне напруження у зв`язку з очікування надходження заборгованості по заробітній платі. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги ОСОБА_1 .

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 вересня 2021 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 вересня 2021 року призначено на 16 год. 30 хв. 14 березня 2022 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 17 березня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 14 березня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 17 березня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись із позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку 12 травня 2021 року, позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду, який розпочав свій перебіг у листопаді 2019 року, із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач не зверталася.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд дійшов висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується відповідачем тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів за правилами статтею 367 ЦПК України, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Судом встановлено, що на підставі заяви позивача від 21 лютого 2017 року відповідачем видано наказ від 22 лютого 2017 року № 41-К, яким ОСОБА_1 - бухгалтера, звільнено з роботи 22 лютого 2017 року за угодою сторін, відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, що підтверджується копією цього наказу та копією трудової книжки позивача.

07 жовтня 2019 року позивач звернулася зі скаргою до Головного управління Держпраці у Львівській області про порушення відповідачем законодавства про працю.

Згідно з довідками відповідача від 05 травня 2021 року станом на 22 лютого 2017 року позивачу належала до виплати заробітна плата у сумі 7 242 грн 42 коп., ця сума була виплачена частинами, остання виплата проведена 31 липня 2017 року.

Відповідно до копії повідомлення Головного управління Держпраці у Львівській області від 07 листопада 2019 року, адресованого позивачу, проведеною перевіркою встановлено, що за лютий 2017 року позивачу не проведено нарахування зарплати за фактично відпрацьований час (13 днів), що є порушенням вимог законодавства про працю, оскільки не виплачено зарплату за виконану роботу. Це порушення самостійно усунуто підприємством шляхом проведення відповідного донарахування у січні 2018 року. Крім того, при звільненні ОСОБА_1 22 лютого 2017 року виплату усіх сум, що належали їй при звільненні, проведено не в день звільнення. В день звільнення позивач не працювала, вимоги про проведення розрахунку адміністрацією підприємства не надано.

20 листопада 2019 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області винесено припис про усунення виявлених порушень директором КП «Червоноградтеплокомуненерго».

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не подано суду доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, а також враховуючи відмову в позові в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на те, що відмову в задоволенні позовних вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд мотивував пропуском строку на звернення до суду з таким позовом, разом з тим дійшов висновку про порушення трудових прав ОСОБА_1 не виконанням відповідачем обов`язку перед позивачкою щодо здійснення виплати всіх належних їй сум при звільненні.

Тобто, суд встановив порушення прав позивачки на виплату при звільненні з роботи належної їй заробітної плати.

Стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що несвоєчасна виплата заробітної плати, яка виплачувалася їй частинами протягом року, призвела до душевних страждань, переживань, стресу, відчуття невизначеності, а тривалий захист трудових прав виснажував її, викликав у неї психологічне напруження у зв`язку з очікуванням надходження заборгованості по заробітній платі.

На думку колегії суддів порушення трудових прав позивачки має наслідком завдання позивачці моральної шкоди, оскільки несвоєчасна виплата належної їй заробітної плати, очікування виплати заробітної плати і виплата такої частинами протягом року завдала їй душевних переживань з огляду на необхідність та достатність матеріального забезпечення.

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк (стаття 233 КЗпП України).

Оскільки до вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується установлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, а позивач пов`язував своє право на компенсацію такої шкоди саме з порушенням прав у сфері трудових відносин, дійшовши висновку про під ставність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди, встановивши, що ОСОБА_1 звернулася з позовом лише 12.05.2021 року, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з КП «Червоноградтеплокомуненерго» 10000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди слід відмовити за пропуском позивачем трьохмісячного строку звернення до суду з такою позовною вимогою.

Наведене є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 вересня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині вимог постанову, якою в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до КП «Червоноградтеплокомуненерго» про стягнення моральної шкоди відмовити за попуском звернення до суду з позовом.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 17 березня 2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк