ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/455/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/2289/21 Категорія: на ухвалу Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, заінтересована особа: Управління Пенсійного фонду України у Черкаській області, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, яка мотивована тим, що він перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення як інвалід з дитинства 1-ї групи по зору.

Як інвалід, він отримував після смерті батька пенсію по втраті годувальника. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_2 , яку він доглядав та поховав за власні кошти.

Так як в даний час померли обоє його батьків, він інвалід з дитинства 1-ї групи по зору і круглий сирота, в зв`язку з похилим віком та станом здоров`я постійно хворіє, що потребує великих витрат на лікування, тому вирішив перейти на мамину пенсію, так як вона мала більший стаж, чим покійний батько.

Однак не зміг довести, що ОСОБА_2 є його матір`ю, так як прізвища у них різні і відсутні документи, які стверджували зміну прізвища, в зв`язку з чим звернувся до суду.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 15.07.2021 року його заява про встановлення факту задоволена та встановлено факт, що « ОСОБА_3 », 1937 року народження, « ОСОБА_4 », 1937 року народження, « ОСОБА_2 », 1937 року народження є одна і та сама особа і вона була його матір`ю.

Після чого він знову звернувся до пенсійного фонду, але при огляді документів, а саме маминої трудової книжки, було встановлено , що в ній записано ім`я « ОСОБА_5 », а не « ОСОБА_6 ».

Так як у всіх інших маминих документах відображено ім`я « ОСОБА_6 », в тому числі і в пенсійному посвідченні, ним було уточнено, яким чином була оформлена мамина пенсія, коли трудова книжка виписана на ім`я « ОСОБА_7 , 1937 р.н.», а пенсійне посвідчення виписане на ім`я « ОСОБА_2 , 1937 р.н.», на що отримав відповідь, що змінилися вимоги до документів, тому необхідно встановити в судовому порядку юридичний факт родинних відносин.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що « ОСОБА_7 », 1937 року народження та « ОСОБА_4 », 1937 року народження, є одна і та сама особа і вона була його мамою.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2021 року у відкритті провадження відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у справі вже існує рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому на підставі п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України слід відмовити у відкритті провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи ухвалу суду незаконною, поставлену судом з порушенням норм процесуального права, просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження та продовження розгляду.

Апеляційна скарга, крім доводів наведених у поданій заяві, мотивована тим, що суд першої інстанції порушив його право доступу до правосуддя та обмежує право на отримання позивачем пенсії матері.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції пославшись на пункт 3 частини 1 статті 186 ЦПК України зазначив, що 15 липня 2021 року рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області встановлено факт родинних відносин, а саме, що « ОСОБА_3 », 1937 року народження, « ОСОБА_4 », 1937 року народження, « ОСОБА_2 », 1937 року народження є одна і та сама особа і є матір`ю ОСОБА_1 і яка записана в його свідоцтві про народження як ОСОБА_4 , а тому слід відмовити у відкритті провадження, оскільки у провадженні суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що суд відмовляє у відкритті провадження у справі у разі наявності у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідно зазначити, що провадження у справі розпочинається з моменту прийняття судом позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі шляхом постановлення відповідної ухвали та завершується ухваленням рішення по суті спору, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі, або постановленням ухвали про видачу судового наказу.

Рішення суду від 15 липня 2021 року, на яке посилався суд першої інстанції, набрало законної сили, а тому застосування до даних правовідносин норму пункту 3 частини 1 статті 186 ЦПК України є помилковим, оскільки дана норма передбачає наявність тотожної справи у провадженні цього чи іншого суду, розгляд якої не завершено.

При цьому, необхідно звернути увагу на те, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Для застосування підстави для відмови у відкритті провадження у справі на підставі як пункту 2, так і 3 частини 1 статті 186 ЦПК України, необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Судом неправильно застосовано норми процесуального права та крім того, колегія суддів звертає увагу суду, що у справі, яка розглядалася Звенигородським районним судом Черкаської області (справа №694/645/21) та в результаті якої 15 липня 2021 року ухвалено рішення, не є тотожною із заявленими наразі вимогами ОСОБА_1 , оскільки стосувалися прізвища його матері та його походження від неї, водночас як у даній справі підставою та предметом розгляду є відмінність ім`я його матері зазначені в її трудовій книжці та інших документах.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню за ч. 1 п. 3, 4 ст. 379 ЦПК України із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2021 року - скасувати.

Цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, заінтересована особа: Управління Пенсійного фонду України у Черкаській областінаправити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2022 року.

Судді: