Справа № 175/561/22
провадження № 2/175/175/22
РІШЕННЯ

Іменем України

27 липня 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Васюченка О.Г.,

при секретарі Кульпіній Л.Г..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури який діє в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО», ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталія Миколаївна, Дніпровський державний аграрно-економічний університет, Дніпровська районна державна адміністрація, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО», ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталія Миколаївна, Дніпровський державний аграрно-економічний університет, Дніпровська районна державна адміністрація, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії.

Представник Дніпропетровської обласної прокуратури Шустова В.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна (тепличного комплексу, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14) від 27.05.2021 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» в особі директора Шляй Ігоря Миколайовича, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., зареєстрований у реєстрі за №1240; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» () на нерухоме майно (тепличний комплекс, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , внесене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2021 за номером запису 42174000; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО" () усунути перешкоди Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області у здійсненні права розпорядження та користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га шляхом демонтажу розташованих на ній тимчасових споруд з приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан; стягнути з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 7443 грн. (сім тисяч чотириста сорок три грн.00 коп.)

Представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, та пояснення у справі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд позов задовольнити (том №2 а.с. 154, 156-157)

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» - адвокат Паніна О.В. в судовому засіданні підтримала відзив на позов директора Товариства та просила суд позовні вимоги прокурора залишити без задоволення (том №1 а.с. 182-199).

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню та просить суд у задоволенні позову відмовити (том №1 а.с. 181).

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталія Миколаївна надала суду пояснення, згідно з якими при посвідченні оспорюваного прокурором Договору купівлі-продажу від 27 травня 2021 року були відсутні законні підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії та при посвідчення зазначеного Договору вона діяла в межах порядку та повноважень, передбачених вимогами ЗУ «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та просила суд у задоволенні позову прокурора відмовити у повному обсязі (том №2 а.с. 6-12).

Ректор Дніпровського державного аграрно-економічного університету надав суду письмові пояснення, які підтримала представник ОСОБА_2 у судовому засіданні, згідно з якими університет у повній мірі підтримує позовну вимоги Дніпропетровської обласної прокуратури та просить суд ухвалити судове рішення про задоволення позову у повному обсязі (том №1 а.с. 173-175, том №1 а.с. 242-244).

Представник Дніпровської районної державної адміністрації Синявський І.Л. в судовому засіданні підтримав раніше надані суду письмові пояснення на позовну заяву, відповідно до яких адміністрація не заперечує щодо задоволення позовних вимог прокуратури Дніпропетровської області (том №2 а.с. 2-3).

Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов до наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст. 2, 72, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом з`ясовано, що згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Важливо звернути увагу на те, що на сьогодні вже дещо застарілим є Рішення Конституційного Суду України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999 року № З-рп/99, на який посилається позивач. У п.п. З та 4 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин; в основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій; із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших Інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Це рішення єдиного органу конституційної юрисдикції об`єктивно не враховує зміни, що були внесені до Конституції України та положення нового Закону України «Про прокуратуру»; крім того, воно було винесено у контексті офіційного тлумачення саме Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. У Законі України «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях. Таке представництво відповідно до ч. З ст. 23 цього Закону здійснюється лише у випадках порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо: 1) захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, 2) відсутній компетентний орган.

Згідно з ч. 4 ст. 23 цього Закону наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором у суді: прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва; у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу; прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень; наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

Порядок організації діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді визначений, зокрема, наказом Генерального прокурора України «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді та при виконанні судових рішень» від 21 вересня 2018 року № 186, який визначає джерела інформації, з яких прокурор встановлює необхідність здійснення представництва, форми такого представництва, порядок організації роботи прокурора щодо подання позовних заяв, апеляційних чи касаційних скарг.

Таким чином, законодавством України закріплене право прокурора звертатися з позовом до суду, однак підстави та умови такого звернення чітко регламентовані та не можуть тлумачитись розширено, оскільки у протилежному випадку це суперечитиме, серед іншого, конституційним принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та принципу змагальності сторін (ч. 2 ст. 129 Основного Закону України).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 7 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, здійснюючи тлумачення ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у системному зв`язку з положеннями процесуального законодавства, зазначила, шо прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

При цьому Велика Палата Верховного Суду (ВГ1 ВС) у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц конкретизувала вищенаведені висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, вказавши на необхідність у кожному конкретному випадку перевіряти: 1) доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів у спосіб, який обрав прокурор та 2) доводи прокурора з приводу відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави.

У справі № і 83/1617/16, звертаючись із позовом до суду, прокурор у позовній заяві вказував, що орган, який уповноважений на здійснення функцій захисту у спірних правовідносинах, не вживав заходів для скасування оскарженого рішення, визнання недійсним державного акта та повернення земельної ділянки. На підтвердження зазначених обставин прокурор долучив письмові докази, а саме - листування з уповноваженим державним органом. Дослідивши ці докази, ВП ВС у постанові від 14 листопада 2018 року дійшла до висновку про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави за даних обставин. З позовної заяви не вдається встановити, які саме дії було вчинено прокурором для встановлення вчинення, не вчинення ДМР оій, щодо захисту своїх прав.

У справі № 912/2385/18 Велика Палата ВС зазначила таке: бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів Держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обгрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло Із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим.

У справі № 822/1169/17 Верховний Суд ухвалою від 19 липня 2018 року відмовив у прийнятті касаційної скарги заступника прокурора, мотивуючи відмову тим, що скаржником не обгрунтовано підстави звернення до суду від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Прокурор вказував на незаконність передачі у власність позивачу-фізичній особі земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів, однак не обгрунтував необхідність звернення з цим позовом саме прокурором, не вказав на наявність підстав такого звернення. Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 587/430/16-ц).

Верховний Суд у цьому випадку погоджується з обґрунтованим висновком місцевого господарського суду, який був підтриманий апеляційним господарським судом, про недоведення прокурором нездійснення чи неналежного здійснення відповідним органом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, з огляду на таке. Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обгрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманими від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави. При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частики 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки: прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обгрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

У постанові від 3 грудня 2019 року у справі № 810/3164/18 Верховний Суд звернув увагу, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор; щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінюючи в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно; у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Отже, необхідність обгрунтування прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, зокрема, шляхом зазначення та доведення відсутності органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у відповідній сфері, або неналежного виконання таким органом своїх повноважень, є обов`язковою умовою для виникнення у прокурора права на звернення до суду в інтересах держави.

Разом з тим, стосовно наявності такої підстави для звернення прокурора до суду, як факт порушення або існування загрози порушенню інтересів держави, Верховним Судом, як правило, застосовується широкий підхід до тлумачення поняття «державний інтерес», в основі якого, як правило, знаходиться суспільні (публічні) інтереси, що охоплюють собою певну сукупність приватних інтересів або важливі для значної кількості фізичних і юридичних осіб потреби, які відповідно до законодавчо встановленої компетенції забезпечуються суб`єктами публічної адміністрації. Так, у постанові від 5 листопада 2019 року у справі № 804/4585/18 Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого «Інтереси держави» є оціночним поняттям, що охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом; надмірна формалізація поняття «Інтереси держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Законодавством встановлені певні обмеження, спрямовані на подачу прокуратурою безпідставних позовів, зокрема: 1) право суду повернути позовну заяву позивачеві, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи: 2) право суду щодо постановления окремої ухвали у випадку неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства прокурором, яка надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора; 3) обов`язок органів прокуратури сплачують судовий збір на загальних підставах.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обгрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим. (З позовної заяви та доданих до позову документів неможливо встановити, що прокурор дійсно з`ясував підстави не звернення ДМР до суду. Додані докази лише відображають звернення прокурора за отриманням копій певних документів. Проте, відсутнє будь-яке звернення стосовно з`ясування підстав не вчинення ДМР дій за для захисту державних інтересів з даного питання )

Разом з тим, у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 630/214/16ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що реалізуючи право державної власності на земельну ділянку, відповідний орган державної влади наділений повноваженнями звернутися до суду за захистом порушених прав власника земельної ділянки, тобто за захистом майнових прав у приватноправових відносинах, Указане стосується також випадків здійснення у визначених законом випадках представництва інтересів держави прокурором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що спір власника земельної ділянки щодо захисту майнового права на неї з особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на цій ділянці, розглядається за правилами господарського або цивільного судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору (постанову від 11 червня 2019 року у справі № 917/375/18 (пункт 6.30). Окрім того, у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1403цс16 Верховний Суд України виснував, що, коли позивач (орган державної влади) звертається до суду як власник земельної ділянки за захистом порушеного цивільного права, такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний із вирішенням питання щодо права на землю.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом (постанова ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 923/129/17, постанова ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 913/299/18). Велика Палата ВС (постанова від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18) роз`яснила, чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обгрунтуванні підстав для представництва в суді; якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу та чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.

Встановлено, що 27 травня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІКА АГРО» () в особі директора Шляй Ігоря Миколайовича та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: тепличного комплексу. У п.1.1. Договору зазначено, що нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0100. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Наталією Миколаївною, зареєстровано в реєстрі за №1240.

Водночас, земельна ділянка, з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га, є об`єктом державної власності, віднесена до категорії земель сільськогосподарського призначення з встановленим видом використання - «Для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства», належить на праві постійного користування Дніпровському державному аграрно-економічному університету, що підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою Серія ЯЯ № 9047362 від 16.11.2005, Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-015 від 31.01.2015, а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га № 283343478 від 08.11.2021 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 280967824 від 25.10.2021.

Як зауважила прокурор Шустова В.А. в судовому засіданні, тепличний комплекс, який є об`єктом купівлі-продажу за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 27.05.2021р., розташований на землях, які межують із земельною ділянкою :01:001:0100, а не на ній. Земельна ділянка :01:001:0100 розташована за межами населенного пункту і не може мати вказаної адреси. Таку ж інформацію містять і Протокол № 4 проведення відкритих біржових торгів з купівлі-продажу майна, яке належить Державному підприємству „Навчально - дослідне господарство „Самарський Дніпропетровського державного аграрного університету та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.11.2012, видане на підставі рішення Олександрівської сільської ради № 105 від 19.09.2012 р., в яких зазначається адреса об`єкта: АДРЕСА_1 . Документи Проекту відведення земельної ділянки у постійне користування Дніпропетровському державному аграрному університету (стор. 34-35 Акт обстеження земельної ділянки від 18 грудня 2003р., розділ 3. Юридичний статус земельної ділянки) зазначають, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0100 знаходиться „за межами населеного пункту. У вказаному акті посилання на будь-яку адресу місця розташування земельної ділянки відсутнє. З огляду на вказану розбіжність, стає зрозуміло, що нерухоме майно (тепличний комплекс), яке є об`єктом купівлі-продажу за Договором від 27.05.2021 р. розташоване за межами земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100. Первинні документи про право власності на нерухоме майно (тепличний комплекс) за 2012 та 2013 роки не містять жодної вказівки на те, що будівлі і споруди тепличного комплексу розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0100, зокрема Свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане Олександрівською сільською радою від 23.11.2012 на підставі рішення Олександрівської сільської ради № 105 від 19.09.2012р., а також договори купівлі-продажу від 24.01.2014 про придбання вказаного тепличного комплексу ОСОБА_3 , укладені для оформлення результатів відкритих біржових торгів (аукціону), що відбулись 17.01.2013 року, щодо продажу нерухомого майна, належного Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство «Самарський» Дніпропетровського державного аграрного університету, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район с. Олександрівка, вул. Тополина, буд. 1, згідно з протоколом проведення відкритих біржових торгів № 4 Товарної біржі «Регіональна універсальна біржа» від 17.01.2013. Не містить такої інформації і Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 258616943 від 27.05.2021р., яка здійснена вже на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 27.05.2021, серія та номер: 1240. При цьому, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0100 тісно межує як з іншими землями колишнього НДГ „Самарський Д ДАУ так і з землями Олександрівської сільської ради, що добре видно з Публічної кадастрової карти України. Акцентувала увагу суду, що під час з`ясування підстав для представництва інтересів держави, прокурору із листа Дніпровської районної державної адміністрації від 31.01.2022 № 1-50-170/0/290-22 стало відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0100 у 2020 році увійшла до меж с. Олександрівка згідно з рішенням Дніпровської районної ради від 09.09.2020 № 633-30/УП «Про зміну меж с. Олександрівка Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області», яким затверджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж с. Олександрівка Дніпровського району, але на правовий статус зазначеної земельної ділянки та на можливість її вилучення із державної власності це не впливає. Згідно з частинами 3, 4 ст. 173 Земельного кодексу України включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, крім земельних ділянок, визначених частиною четвертою цієї статті, якою передбачено, що землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Оскільки земельна ділянка державної власності з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га закріплена на праві постійного користування за державним закладом вищої освіти, вона не може бути передана у комунальну та приватну власність. Після укладення, спірного Договору ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» 06.10.2021 року направило до Дніпровського державного аграрно-економічного університету лист «Про надання згоди», в якому повідомило університет, що придбане на підставі вищезазначеного договору нерухоме майно (тепличний комплекс), розташоване у тому числі, на сформованій та зареєстрованій земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0100, просило надати згоду на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 із постійного користування університету для подальшої її передачі у в його користування. Після чого звернулося до господарського суду з позовом до Дніпровського державного аграрно-економічного університету, Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кулініча Сергія Анатолійовича про припинення права постійного користування університету земельною ділянкою, про визнання незаконним (недійсним) та скасування розпорядження про передачу земельної ділянки в постійне користування, скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, скасування рішення державного реєстратора про право власності на земельну ділянку, визнання права комунальної власності на земельну ділянку (справа № 904/8915/21, провадження у справі відкрито 01.12.2021). Із вищезазначених листа до Дніпровського державного аграрно-економічного університету від 06.10.2021 та позову вбачаються наміри ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100, а саме скористатись правом, передбаченим ст. 120 Земельного кодексу України, щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що розміщений на ній. Комісією Дніпровського державного аграрно-економічного університету 23.12.2021 р. здійснено інвентаризацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га, яка належить йому на праві постійного користування, під час якої встановлено, що на частині земельної площі розміром 2528,54 кв. м знаходяться тимчасові споруди, які облаштували сторонні особи. Ці споруди сконструйовані з металевого каркасу, обтягнутого поліетиленовою плівкою, без наявності фундаменту та стін. Фото місцевості з відображенням частини площі земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100, на якій розміщено тимчасові споруди. Обласною прокуратурою встановлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України у діях посадових осіб ТОВ «Олександрівка Агро» та інших осіб, про що 11.11.2021 внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000640 за фактом самовільного будівництва споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці особливо цінних земель сільськогосподарського призначення площею 1535,77 га із кадастровим номером :01:001:0100, яка перебуває у державній власності та належить на праві постійного користування Дніпровському державному аграрно-економічному університету. Досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться слідчим управлінням Головного управління національної поліції у Дніпропетровській області. Земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га сформована та відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру ще 16.11.2005, після вчинення на той час Дніпропетровським державним аграрно-економічним університетом всіх дій, передбачених ст. 123 Земельного кодексу України, яка регламентує порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування. Попередні власники тепличного комплексу, який є об`єктом купівлі-продажу за оспорюваним Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 27.05.2021р., ОСОБА_3 , а після його смерті ОСОБА_1 , право користування земельною ділянкою, на якій розташовано нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому порядку не оформили, кадастровий номер на земельну ділянку, на якій розташовано нерухоме майно (об`єкт купівлі-продажу за оспорюваним договором) не отримали, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно нерухомого майна № 283483584 від 08.11.2021. Правовстановлюючі документи на відчужуване продавцем ОСОБА_1 майно (тепличний комплекс), зазначені у п. 1.2 оспорюваного договору від 27.05.2021, на 1/2 частку - свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т.О. за реєстровим № 1019, та на 1/2 частку - свідоцтво про право власності, видане 05.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т.О. за реєстровим № 1013, також не містять посилання на те, що зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0100. Під час реєстрації права власності на тепличний комплекс, державним реєстратором (приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М.) зазначено, що об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці площею 48357 кв. м. (4,8357 га). Таким чином, площа земельної ділянки, на якій розташовано об`єкт не співпадає з площею земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100, що зазначений в договорі. На підставі яких документів нотаріусом до договору купівлі-продажу нерухомого майна (тепличного комплексу) від 27.05.2021 внесено відомості, що нерухоме майно розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0100, прокурору не відомо. Як би приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу від 27.05.2021 було зроблено витяг з Державного земельного кадастру стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100, який зазначено в оспорюваному договорі, то з`ясувалось би, що зазначена земельна ділянка є державної форми власності, сільськогосподарського призначення, з встановленим видом використання: для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства, площею 1535,7700 га, належить на праві постійного користування Дніпропетровському державному аграрно-економічному університету, яке виникло на підставі розпорядження органу виконавчої влади - Дніпропетровської районної державної адміністрації від 21.09.2005 № 741-р, а документом, що посвідчує це право є Державний акт від 16.11.2005 ЯЯ 047362. За таких обставин, нотаріус мала відмовити у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу. Таким чином, Відповідачі уклали угоду, умови якої містять недостовірну інформацію стосовно кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовано нерухоме майно, яке є предметом договору.

На думку прокурора, недодержання в момент вчинення правочину, а саме укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна (тепличного комплексу) від 27.05.2021, вимог закону щодо обов`язкового позначення кадастрового номера земельної ділянки, на якій воно розташовано, оскільки у договорі безпідставно зазначено кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0100, яка не належить на будь-якому праві відчужувану майна, тягне за собою визнання договору недійсним. Крім того, відсутність у договорі купівлі-продажу нерухомого майна кадастрового номеру земельної ділянки на якій воно розташовано, має наслідком його недійсність, оскільки відсутність кадастрового номеру виключає можливість його укладення, тому договір має бути визнаний недійсним не в окремій частині, а повністю. Оскільки комісією Дніпровського державного аграрно-економічного університету під час інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га, яка належить йому на праві постійного користування, встановлено, що на частині земельної площі розміром 2528,54 кв. м знаходяться тимчасові споруди, сконструйовані з металевого каркасу, обтягнутого поліетиленовою плівкою, без наявності фундаменту та стін, що позбавляє постійного землекористувача права в повному обсязі використовувати земельну ділянку на цілі, для яких вона надана, для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства, а власника земельної ділянки на розпорядження земельною ділянкою, належним способом захисту у даному випадку буде усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу вищезазначених тимчасових споруд з приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан. Прокурор зауважила, що ці тимчасові споруди належать на праві власності ТОВ «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО» на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 27.05.2021, тому вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном має бути адресована останньому.

Також, прокурора пояснила, що земельна ділянка загальною площею 1 535,77 га з кадастровим номером :01:001:0100, яка належить на праві постійного користування Дніпровському державному аграрно-економічному університету, відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення та право державної власності на неї повинно реалізуватися державою через органи Держгеокадастру і відповідно захист інтересів держави у цій сфері має здійснюватися цими органами. Органом, що здійснює розпорядження зазначеною земельною ділянкою державної форми власності сільськогосподарського призначення є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Водночас, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки загальною площею 1 535,77 га з кадастровим номером :01:001:0100 зазначено Дніпровську районну державну адміністрацію.

Так, прокурору в судовому засіданні зауважила, що тепличний комплекс, який є об`єктом купівлі-продажу за Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 27.05.2021р., розташований на землях, які межують із земельною ділянкою :01:001:0100, а не на ній.

Однак, Комісією Дніпровського державного аграрно-економічного університету 23.12.2021 р. здійснено інвентаризацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га, яка належить йому на праві постійного користування, під час якої встановлено, що на частині земельної площі розміром 2528,54 кв.м знаходяться тимчасові споруди, які облаштували сторонні особи. Ці споруди сконструйовані з металевого каркасу, обтягнутого поліетиленовою плівкою, без наявності фундаменту та стін. Таким чином, прокурор сама підтверджує факт розміщення тепличного комплексу на спірній земельній ділянці.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи прокурора про те, що з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га не може мати адреси, за якою розташоване нерухоме майно, оскільки об`єкт нерухомого майна обов`язково повинен був мати адресу за для можливості реєстрації речових прав на нього. Тоді як окремо, саме земельна ділянка є об`єктом, якому адреса об`єкта будівництва, об`єкту нерухомого майна не присвоюється.

Так, судом встановлено, що у повній мірі підтверджено дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, що будівництво тепличного комплексу здійснювалось в період з 1987 по 1996 рр., на землях, що були закріплені за науково-дослідним господарством «Самарський» у кількості 3 935,71 га, що підтверджується довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради вих. №211 від 06.08.2021 року та довідкою Відділу у Дніпровському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 16.06.2021 №517/104-21, до передачі земельної ділянки у постійне користування Дніпровському державному аграрно-економічному університету.

З довідки Відділу у Дніпровському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 16.06.2021 №517/104-21 також вбачається, що у 2005 році саме з користування науково-дослідного господарства «Самарський» із загальної площі 3 935,71 га вилучено 1536,77 га землі і передано в постійне користування Дніпропетровському державному аграрному університету.

Відповідно до наведеного та змісту розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 21.09.2005 №741-Р, тепличний комплекс у відповідному складі будівель та споруд, у тому числі теплиць, вже існував на спірній земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0100 на момент її формування та передачі у 2005 р. у постійне користування Дніпровському державному аграрно-економічному університету.

Таким чином, Дніпровський державний аграрно-економічний університет ще з 2005 року не міг не знати про розміщення на спірній земельній ділянці тепличного комплексу у відповідному складі будівель та споруд, у тому числі теплиць.

Крім того, державна реєстрація прав на нерухоме майно була проведена за ДП «Навчально-дослідне господарство «Самарський» у 2012 році. Склад майна, у тому числі теплиці, підтверджується Протоколом №4 проведення відкритих біржових торгів з купівлі-продажу майна та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.11.2012 року, виданим Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство «Самарський» Державного Аграрного Університету. При цьому опис об`єкта, у тому числі теплиці, збігається із описом об`єкта, що перейшов від ДП «Навчально-дослідне господарство «Самарський» у власність ОСОБА_3 за договорами купівлі продажу від 2014 року, і в подальшому у порядку успадкування ОСОБА_1 . Зазначені права, на момент укладення та посвідчення спірного Договору купівлі-продажу були та є дійсними і ніким не оскаржувались. Цей же склад майна визначено у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №258616943 від 27.05.2021, виданому ТОВ «Олександрівка Агро». Таким чином, розміщення теплиць, у тому числі незаконне, ТОВ «Олександрівка Агро» не здійснювало, а придбало у складі комплексу нерухомого майна з певним місцем розташування та визначеними щодо нього правами.

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0100 та розташоване на ній нерухоме майно (вищевказаний тепличний комплекс) перебувало з 2005 року по 2020 рік за межами населеного пункту, на території Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району.

Поштову адресу: АДРЕСА_1 тепличному комплексу було присвоєно у 2011 році. При цьому тепличний комплекс перебував з 2005 року по 2020 рік за межами населеного пункту, на території Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району, як і земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0100.

Законодавством не було встановлено раніше і зараз не передбачено обмежень щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна (з метою їх обліку та реєстрації прав на них), які розташовані за межами населених пунктів. Тоді як земельним ділянкам адреса не присвоюється, її ідентифікатором є кадастровий номер.

Лише у 2020 році земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0100 та розташоване на ній нерухоме майно (вищевказаний тепличний комплекс) увійшли до меж с.Олександрівка за рішенням Дніпровської районної ради від 09.09.2020 № 633-30/VІІ було затверджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж с. Олександрівка Олександрівської сільської ради Дніпровського районну Дніпропетровської області, змінено межі с.Олександрівка Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та встановлено загальну площу села 2526,4400 га згідно з проектом землеустрою.

Відповідно до ч.3 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 27.05.2021 року, право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Разом з тим, і жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що наявність користувача земельної ділянки (не залежно від його статусу, цільового призначення земель тощо), на якій розташовано нерухоме майно (жилий будинок, будівлю або споруду), є підставою для відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу такого майна. Такі нотаріальні дії кореспондуються з положеннями статей 79, 79-1, 120, 141 Земельного кодексу України (у відповідній редакції).

Підпункт 1.7 п.1 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за №282/20595, не можуть бути застосовані щодо дій чи бездіяльності відповідачів та нотаріуса на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 27.05.2021 року, враховуючи, що йшлося не про реєстрацію права на новозбудоване нерухоме майно: відповідні будівлі та споруди споруджені не відповідачами, державна реєстрація права на нерухоме майно здійснена лише у порядку його переходу, була проведена за ДП «Навчально-дослідне господарство «Самарський» у 2012 році, а далі за договорами купівлі продажу від 2014 року за ОСОБА_3 , і в подальшому у порядку успадкування за ОСОБА_1 , на підставі спірного договору за ТОВ «Олександрівка Агро», зазначені права на момент укладення та посвідчення вказаного договору купівлі-продажу є дійсними та ніким не оскаржувались.

Так, перевірка наявності документів, що будівлі та споруди збудовані у 1987-1996 рр. (вже зареєстровані у 2012 р.) на земельній ділянці, яка була тоді відведена для цієї мети, виходить за межі компетенції та можливостей нотаріуса при посвідченні чергового переходу права на такі будівлі та споруди у 2021 р.

У свою чергу нотаріусом було виконано вимогу ст.120 ЗК України та, виходячи із наданих сторонами документів та публічних відомостей Державного земельного кадастру, вказано відомості про земельну ділянку, на якій розташовано об`єкт спірного договору.

Увесь перелік будівель та споруд, у тому числі теплиці, які встановлені відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №258616943 від 27.05.2021, що внесені на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.05.2021, є частиною об`єкта тепличного комплексу, який за своєю правовою природою та правовстановлюючим документом є об`єктом нерухомого майна, а отже і всі його складові частини є об`єктом саме нерухомого майна, що підтверджується фактом вчинення реєстраційних дій саме у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно зі статтею і 41 КУ кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Частиною 3 статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, не заборонених законом, а згідно ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

На підставі ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Частинами 3, 4 статті 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Зазначена правова позиція закріплена у ч. 1 ст. 41 Конституції України, де зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Предметом безпосереднього регулювання статті Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом визнання недійсним договору та зобов`язання повернути все одержане за договором.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України») напрацьовані три критерії, які слід оцінювати для того, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «Індивідуальний і надмірний тягар».

Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, питання про яку позивач і Дніпровська міськрада взагалі не порушує.

Також, рішенням «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав відповідне майно, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Також суд вважає, що в даній справі необхідно застосувати принцип належного урядування, закріплений Європейським судом із прав людини.

Таким чином, оскільки відповідні будівлі та споруди були придбані ТОВ «Олександрівка Агро» у встановлений законом спосіб, то не вбачаються підстави для їх демонтування, що було б порушенням його права приватної власності.

Ні прокуратура ні Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не є та ніколи не був власниками спірного майна, і останніми не доведено, як саме цивільне право на нерухоме майно, що є предметом договору купівлі-продажу (тепличний комплекс за адресою: АДРЕСА_1 ), порушує їх права, які підлягають захисту в судовому порядку.

Таким чином, прокурором не обґрунтовано вимоги та обраний прокурором спосіб захисту інтересів держави, а саме яким чином повернення від ТОВ «Олександрівка Агро» до ОСОБА_1 набутого за спірним договором майна може вплинути на інтереси, права держави в особі ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області, оскільки визнання недійним Договору купівлі-продажу нерухомого майна (тепличного комплексу, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14) від 27.05.2021 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ніяк не змінює той факт, що земельна ділянка за місцем розташування нерухомого майна сформована ще у 2005 році та її порядок оформлення (припинення переходу прав) прямо визначено положеннями ст. ст. 79, 791, 120, 141 ЗК України, ст. 377 ЦК України і підлягає застосуванню до власника. Таким чином, позовні вимоги у части визнання недійним Договору купівлі-продажу задоволенню не підлягають, а обраний позивачем спосіб захисту не може бути застосований судом.

Крім того, положення Договору купівлі-продажу нерухомого майна (тепличного комплексу, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14) від 27.05.2021 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , містять виключно перехід права власності не нерухоме майно та не містять жодного припису щодо фактичного переходу будь-яких прав на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0100 загальною площею 1535,77 га, а тому не можуть порушувати та не порушують ні прав землевласника ні прав землекористувача.

Крім того, рішення у справі жодним чином не може вплинути та не впливає на права та обов`язки Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету та Дніпровської районної державної адміністрації, оскільки як вже зазначалось вище первинна реєстрація нерухомого майна була здійснена за ДП «Навчально-дослідне господарство «Самарський» ще у 2012 році. що підтверджується відповідним свідоцтвом №105 від 23.11.2012 року. Договори купівлі-продажу нерухомого майна від 24.01.2014 року, на підставі яких право власності було набуто наступним власником ОСОБА_3 на відкритих біржових торгах, є дійсними та ніким не оскаржувались. В подальшому нерухоме майно було успадковане ОСОБА_1 та законно відчужене ТОВ «Олександрівка Агро».

Відповідно до ст.2-1 ЗУ «Про нотаріат», п.2 Порядку проведення перевірки організації роботи державних нотаріальних контор, державних нотаріальних архівів, організації нотаріальної діяльності приватних нотаріусів, дотримання державними і приватними нотаріусами порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства (затверджено наказом Міністерства юстиції України 17.02.2014 №357/5 (із змінами), відповідна позапланова виїзна цільова перевірка нотаріальної діяльності приватного нотаріуса, дотримання ним порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства, а також перевірка за зверненнями юридичних осіб (зокрема органу прокуратури), є заходом державного контролю за нотаріальною діяльністю як цілеспрямованого впливу органів державної влади на суспільні відносини у сфері організації та функціонування суб`єктів здійснення нотаріальних дій, межі якого зумовлені адміністративно-правовою сутністю нотаріату.

Так, висновок перевірки, проведеної територіальним управлінням юстиції, є недопустимим доказом, так як її було призначено та проведено у період заборони такої перевірки відповідно до п.1 постанови КМУ від 13.03.2022 № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» (у відповідній редакції), а також без дотримання особливих вимог, визначених п.2 вказаної постанови, про що територіальному управлінню юстиції було відомо (відповідно до листа Мін`юсту від 14.03.2022 р. N 25023/37.1/32-22).

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах, а також враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати віднести за рахунок Дніпропетровської обласної прокуратури.

Керуючись ст. ст. 8, 55, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 18, 19, 23, 28, 31,32, 48, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 89, 128, 133, 141, 142, 177, 209, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури який діє в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛЕКСАНДРІВКА АГРО», ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталія Миколаївна, Дніпровський державний аграрно-економічний університет, Дніпровська районна державна адміністрація, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок Дніпропетровської обласної прокуратури

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01 серпня 2022 року.

Суддя О.Г. Васюченко