Справа № 930/2974/19
Провадження № 22-ц/801/1255/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 рокуСправа № 930/2974/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Михайленко А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Колосок» до ОСОБА_1 , Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Немирівське», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Куранова Оксана Олександрівна, ОСОБА_2 , про визнання договору купівлі-продажу від 20 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О. О. недійсним, за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Колосок» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 06 травня 2022 року (повний текст судового рішення складено 15 травня 2022 року),

встановив:

В квітні 2020 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Колосок» (далі СТОВ «Колосок», позивач) звернулось з цим позовом, за яким просило визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О. О., зареєстрований в реєстрі за № 67, укладений між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Немирівське» (далі СТОВ «Немирівське»), а також скасувати реєстраційний напис приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Куранової О. О., зареєстрований в реєстрі за № 67 від 20 січня 2016 року.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2015 року між СТОВ «Колосок» та СТОВ «Немирівське» був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого передання об`єкта здійснюється продавцем покупцю в термін до 23 травня 2015 року (п. 2.1), право власності на об`єкт переходить від продавця до покупця з моменту підписання цього договору (п. 2.3).

За попередньою усною домовленістю між СТОВ «Колосок» та СТОВ «Немирівське» з 2014 року СТОВ «Колосок» розпочало реконструкцію та ремонт зазначеного нерухомого майна за власний рахунок. Згодом ця усна домовленість була зафіксована у п.7.3 договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року. Загальна сума коштів, витрачених на ремонт та реконструкцію двох пташників в с. Бугаків Немирівського району Вінницької області становила 1889342,21 грн.

Генеральний директор СТОВ «Колосок» ОСОБА_2 не здійснив оформлення права власності на пташники за СТОВ «Колосок», хоча для виконання договору СТОВ «Колосок» перерахувало на рахунок СТОВ «Немирівське» 255000 грн.

Після зміни керівництва СТОВ «Колосок» стало відомо, що приміщення пташників були продані виконавчому директору СТОВ «Колосок» ОСОБА_1 , як фізичній особі на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2016 року.

Продавцем СТОВ «Немирівське» при нотаріальному оформленні договору купівлі-продажу від 20 січня 2016 року було приховано від приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Куранової О. О. факт укладення договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року між СТОВ «Колосок» та СТОВ «Немирівське». Сторони договору порушили п. 8 договору, оскільки покупець, який займав посаду виконавчого директора СТОВ «Колосок» з жовтня 2014 року знав про існування договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року, як і директор СТОВ «Немирівське» ОСОБА_3 . Тобто, виконавчий директор СТОВ «Колосок» Петрунчак А. Г., перебуваючи на своїй посаді за основним місцем роботи, з 01 жовтня 2014 року достеменно знав, що вказане нерухоме майно знаходиться у власності СТОВ «Колосок» і у його придбання, реконструкцію та ремонт були вкладені грошові кошти СТОВ «Колосок».

При підписанні договору купівлі-продажу від 20 січня 2016 року директор СТОВ «Немирівське» не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для здійснення такого правочину, тому що вказане нерухоме майно перебувало у власності СТОВ «Колосок».

04 березня 2016 року генеральний директор СТОВ «Колосок» Даньшин В. О. підписав договір оренди нежитлових приміщень № 04/03-16 з ОСОБА_1 , предметом якого були нежитлові приміщення, які належали СТОВ «Колосок» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 лютого 2015 року. Ці договори носили формальний характер та були укладені задля виведення грошових коштів з підприємства, зокрема за період 2016 2019 років ОСОБА_1 було виплачено 1537045,19 грн орендної плати.

Оскільки кошти від ОСОБА_1 на рахунок чи касу СТОВ «Немирівське» від продажу нерухомого майна згідно з договором купівлі-продажу від 20 січня 2016 року не надходили, то договір є фіктивним.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 травня 2022 року у позові відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19 лютого 2015 року між СТОВ «Немирівське» та СТОВ «Колосок» нотаріально не посвідчений, а тому в силу приписів частини першої статті 220 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у редакції, чинній на час його укладення, є нікчемним і не створює будь-яких правових наслідків для його сторін. Нормами чинного законодавства не передбачено такої підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу як нездійснення оплати за проданий товар. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що при укладенні оспорюваного договору був відсутній намір створити юридичні наслідки у вигляді відчуження майна у СТОВ «Немирівське» та набуття майна у відповідача ОСОБА_1 , а також не наведено фактичних даних на спростування встановленої законом презумпції правомірності правочину.

В апеляційній скарзі СТОВ «Колосок», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило скасувати це рішення та постановити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалось на ті ж обставини, що й у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Корченюк А. В. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, що 19 лютого 2015 року директор СТОВ «Немирівське» Шимигора В. І. та генеральний директор СТОВ «Колосок» Даньшина В. О. у простій письмовій формі підписали договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець зобов`язувався передати у власність покупцеві нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язувався прийняти об`єкт і сплатити договірну ціну за нього 500000 грн. Передання об`єкта мало здійснитися продавцем покупцю до 23 травня 2015 року.

Згідно з копіями платіжних доручень № 95 від 20 лютого 2015 року, № 96 від 23 лютого 2015 року, № 105 від 27 лютого 2015 року СТОВ «Колосок» на рахунок СТОВ «Немирівське» було перераховано 206000 грн, як оплату за договором купівлі-продажу, розрахунок № 6 від 19 лютого 2015 року.

20 січня 2016 року між СТОВ «Немирівське» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець продав, а покупець купив належний продавцю на праві колективної власності комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2837,8 кв. м. Згідно з правовстановлюючим документом комплекс складається із: санпропускника Б, Б1, б, б1, 548 кв. м; пташника П, п, п1, 1133,7 кв. м.; пташника С, с, с1, с2, 1156 кв. м. Продаж вчинено за 394741 грн. Розрахунок між продавцем та покупцем здійснений до підписання договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О. О. та зареєстрований нотаріусом в реєстрі за № 67.

Як на підставу недійсності договору купівлі-продажу від 20 січня 2015 року, укладеного між СТОВ «Немирівське» та ОСОБА_1 , СТОВ «Колосок» посилалось на порушення його права власності на майно, що є предметом цього договору належного продавцю на праві колективної власності комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2837,8 кв. м., який згідно з правовстановлюючим документом складається з: санпропускника Б, Б1, б, б1, 548 кв. м; пташника П, п, п1, 1133,7 кв. м.; пташника С, с, с1, с2, 1156 кв. м., тому що раніше 19 лютого 2015 року щодо цього ж майна був укладений договір купівлі-продажу між СТОВ «Немирівське» та СТОВ «Колосок».

Згідно зі статтею 657 ЦК України у редакції, чинній на час підписання договору між СТОВ «Немирівське» та СТОВ «Колосок» 19 лютого 2015 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України у тій же редакції).

За змістом частини другої статті 215, частини першої статті 216 ЦК України у тій же редакції недійсний, в тому числі нікчемний правочин (недійсність якого установлена законом) не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, установивши, що договір купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року між СТОВ «Немирівське» та СТОВ «Колосок» не був нотаріально посвідчений, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що він не створює правових наслідків для його сторін, крім тих, які пов`язані з його недійсністю.

Як роз`яснено у пункті 5 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування

наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як

однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою,

права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Основною метою захисту права є його відновлення, усунення перешкод у здійсненні права, а у разі неможливості цього компенсація завданої правопорушенням шкоди.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Стаття 216 ЦК України установлює обов`язок кожної із сторін недійсного правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, закон установлює для сторони, яка у зв`язку із укладенням недійсного правочину понесла відповідні матеріальні втрати (передала майно, сплатила гроші, надала послуги чи виконала роботу), єдиний спосіб захисту її права реституцію (повернення такій стороні іншою стороною у натурі всього, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування).

Отже, особа, яка уклала недійсний правочин не може посилатись на нього як на підставу для визнання недійсними інших правочинів, укладених щодо того ж майна, оскільки така вимога не відповідає змісту порушеного права позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оскільки позивачем обраний спосіб захисту, який не відповідає змісту порушеного права, то суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про відмову у позові, а апеляційний суд не має необхідності давати оцінку доводам апеляційної скарги, які фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених та оцінених судом першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Колосок» залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 11 серпня 2022 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало