Номер провадження 2/754/2731/22
Справа №754/481/22
РІШЕННЯ

Іменем України

09 серпня 2022 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Довгань Г.А.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: адвоката Понізова Д.С. розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, служба у справах дітей та сімї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м.Києва з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що квартира АДРЕСА_2 , надана ОСОБА_5 , на підставі ордеру на житлове приміщення № 2332 серії Б від 13.04.1988 року, виданий на підставі рішення виконкому Мінської районної Ради народних депутатів від 31 березня 1988 року № 98. Вказана квартира була надана ОСОБА_5 для його проживання та проживання членів його сім`ї. ОСОБА_1 (позивача) - дружини, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_3 - син. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року, у цивільній справі № 754/11179/19, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ,, треті особи ОСОБА_1 , Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири, позовні вимоги задоволені. 19 жовтня 2021 року наймач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, про що 19.10.2021 складено відповідний актовий запис № 22540, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серії НОМЕР_1 від 19.10.2021. Після смерті ОСОБА_5 в квартирі залишилися зареєстровані його колишня дружина (позивач) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та неповнолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва. Наявність реєстрації відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу здійснювати право користування вищезазначеною квартирою, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації, але позивач самостійно сплачує комунальні послуги, які на теперішній час є непомірно великими, крім того місцем проживання дітей, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Факт відсутності за місцем реєстрації відповідачів понад шість місяців можуть підтвердити свідки. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з тлумаченням ст. 71 Житлового кодексу, При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Ст. 72 Житлового кодексу України передбачає, Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На підставі вищевикладеного просить визнати неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , та усунути позивачу перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовну заяву підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі та трейті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомленні належним чином, причини не явки суду не повідомили, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , надана ОСОБА_5 , на підставі ордеру на житлове приміщення № 2332 серії Б від 13.04.1988 року, виданий на підставі рішення виконкому Мінської районної Ради народних депутатів від 31 березня 1988 року № 98. Вказана квартира була надана ОСОБА_5 для його проживання та проживання членів його сім`ї. ОСОБА_1 (позивача) - дружини, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_3 - син. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року, у цивільній справі № 754/11179/19, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ,, треті особи ОСОБА_1 , Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири, позовні вимоги задоволені. 19 жовтня 2021 року наймач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, про що 19.10.2021 складено відповідний актовий запис № 22540, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серії НОМЕР_1 від 19.10.2021. Після смерті ОСОБА_5 в квартирі залишилися зареєстровані його колишня дружина (позивач) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та неповнолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва.

Позивач зазначає, що наявність реєстрації відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу здійснювати право користування вищезазначеною квартирою, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації, але позивач самостійно сплачує комунальні послуги, які на теперішній час є непомірно великими, крім того місцем проживання дітей, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Факт відсутності за місцем реєстрації відповідачів понад шість місяців можуть підтвердити свідки. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з тлумаченням ст. 71 Житлового кодексу, При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Ст. 72 Житлового кодексу України передбачає, Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На підставі вищевикладеного просить визнати неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 . Суд вважає, що такі доводи позивача не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частин першої та третьої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З аналізу вказаних норм слідує, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою і поряд з ним мають право користування цією квартирою члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір, поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється і право членів колишнього власника на користування цією квартирою.

З матеріалів справи встановлено, що позивач є колишньою дружиною померлого наймача, яка просить усунути перешкоди щодо користуванням та розпорядженням квартирою, шляхом визнання малолітніх осіб такими, що втратили право користування квартирою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснювати (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 569/4373/16 від 21 серпня 2019 року, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, то факт їх не проживання у жилому приміщенні не є безумовною підставою про визнання їх, такими що втратили право користування житлом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Факт непроживання та причин довготривалої відсутності в матеріалах відсутні будь-які докази даних фактів.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому відсутні в матеріалах справи належні докази відсутності поважних причин непроживання у квартирі малолітніх дітей, враховуючи їх вік та неможливість самостійно обрати місце проживання.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, на якій місце проживання малолітніх дітей, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідної практики ЄССЛ.

З матеріалів справи слідує, що відповідачі по справі не мають іншого житла, також вони є неповнолітніми дітьми, позбавлення їх права користування квартирою може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю у них в м. Києві іншого житла.

Більше того, жодних доказів, що станом на момент звернення до суду та під час розгляду справи позивач набула статусу наймача квартири або ж набула право власності на дане житло - суду не надано, що в свою чергу взагалі позбавляє можливості визначити які саме права позивача порушено.

Враховуючи наведене, а також дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, служба у справах дітей та сімї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, поданою з врахуванням вимог ст. 285 ЦПК України. Заява про перегляд рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення та підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 17.08.2022 року.

Суддя: Н.Г.Таран