Провадження № 2/554/1424/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі: головуючого судді Бугрія В.М., за участю секретаря судових засідань Сорока Ю.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_10 , товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Зоря», товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий будинок «КЕРАМІСТ» про захист честі, гідності та ділової репутації депутатів місцевих рад ,-

ВСТАНОВИВ:

Депутати політичної партії «ОПОЗИЦІЙНА ПЛАТФОРМА - ЗА ЖИТТЯ» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , (далі - Партія) у грудні 2021 року звернулися до суду з позовом до ОСОБА_10 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Зоря», товариства з обмеженою відповідальністю « Видавничий будинок «Кераміст» про захист честі, гідності та ділової репутації депутатів місцевих рад, посилаюсь на те, що 28.09.2021 та 29.09.2021, вони депутати місцевих рад та члени політичної партії «ОПОЗИЦІЙНА ПЛАТФОРМА «ЗА ЖИТТЯ», отримали інформацію про те, що в м. Полтаві, на території Шевченківського та Київського районів, а саме по АДРЕСА_1 (початок « ІНФОРМАЦІЯ_1 » поряд з перехрестям вул. Сінна та Соборності), вул. Соборності, 78 (поряд з ринком «Павленківський»), а саме у місцях розміщення наметів з зображенням на них елементів символіки їхньої політичної сили, розповсюджувалися Інформаційні бюлетені Полтавської обласної партійної організації «ОПОЗИЦІЙНА ПЛАТФОРМА - ЗА ЖИТТЯ», які обліковані за № 1 та містять інформацію про дату їх створення: вересень 2021 року.

Ознайомившись зі змістом зазначених Інформаційних бюлетенів, серед наявної в них інформації, ними було виявлено відомості наступного змісту:

Зрадники «Опозиціної платформи - За Життя» залишили лави нашої політсили» (ст. 1 рубрика № 3);

«ОПОЗИЦІНА ПЛАТФОРМА - ЗА ЖИТТЯ ЗРАДНИКИ, символіка політичної партії ми не потерпимо в своїх рядах тих, хто дискредитує шашу політичну силу, переслідуючи особисті інтереси. Тих, хто зрадив довіру людей, які підтримали нас, і які довірили нам представляти їхні інтереси, інтереси країни. Ми стежимо за порядком в наших рядах і професійною охайністю, тому зрадники «Опозиційної платформи - За Життя» виключені з нашої партії і будуть позбавлені депутатських мандатів, фото зображвння мітли, фото зображення особи Руслана Телятника Депутата Полтавської облради фото зображення Євгена Момонта, Депутата Полтавської міськради фото зображення особи Тетяни Годяк, Депутат Полтавської міськради фото зображення особи Віталий Шеремет Депутат Шевченківської райради в м. Полтава, фото зображення особи Андрія Кучерова, Депутата Шевченківської райради в м. Полтава, фото зображення особи Валентин Гріненко Депутат Шевченківської райради в м. Полтава фото зображення особи ОСОБА_11 Полтавської районної ради фотозображення особи ОСОБА_12 Полтавської районної ради фотозображення особи Антона Ніконова Депутата Полтавської районної ради» (ст. 6).

Стверджували, що вказані відомості є нічим іншим як недостовірною інформацією, яка не підкріплена жодним доказом та принижуює їхню честь, гідність і ділову репутацію, а також такими, що нанесли їм моральної шкоди. При цьому, слід врахувати те, що характер дій відповідачів та відсутність з їх сторони будь-яких доказів достовірності інформації, перед її оприлюдненням, свідчать про умисний характер таких дій, тобто про наявність в їх діях вини. Поширена інформація негативно вплинула на їх громадську та професійно-трудову діяльність, а також сворила перешкоди у її належному здійсненні.

Доказами спростування розповсюдженої стосовно них, як депутатів місцевих рад, недостовірної інформації є те, що в своїй політичній діяльності, вони ніколи не вчиняли жодних дій чи заходів, які б дискредитували їх політичну силу. Оскільки їх політична діяльність жодного разу не йшла в розріз цілям та завданням політичної партії «ОПОЗИЦІЙНА ПЛАТФОРМА «ЗА ЖИТТЯ», тому не може навіть бути мови щодо виключення їх з неї та позбавлення депутатських мандатів. Їх політична діяльність постійно здійснюється з дотриманням вимог Конституції України, законів та нормативно- правових актів, які регламентують діяльність місцевих депутатів. При цьому, інтереси громадян, територіальних громад та країни у їх політичній діяльності завжди були для них основоположними та пріоритетними.

Крім того, на сторінці 8 Інформаційних бюлетенів також містяться відомості про наступне: замовником друку є - ТОВ «Редакція газети «Зоря»; організацією , яка здійснила друк є - ТОВ «Видавничий Дім «Кераміст»; відповідальною особою за випуск є - ОСОБА_13 . Тираж Інформаційних бюлетенів - 50 000 примірників.

Поширення Інформаційних бюлетенів у вищевказані дати здійснювалося невстановленими на даний час особами, які представлялися студентами вищих навчальних закладів регіону та які працювали за готівкові і безготівкові грошові кошти без встановлення будь-яких офіційних трудових відносин. Вказані неправомірні дії та відомості, які спростовують поширену неправдиву інформацію зафіксовано депутатами Полтавської міської ради, членами політичної партії «ОПОЗИЦІЙНА ПЛАТФОРМА «ЗА ЖИТТЯ» - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Завдання щодо розповсюдження та поширення вказаних Інформаційних бюлетенів, а також оплату за вчинення таких дій, зазначені «особи-студенти», як з`ясувалось з їхніх слів, отримували від ОСОБА_14 , який зареєстрований в соціальній Інтернет-мережі «Instagram» під нікнеймом «sahno 09».

Враховуючи зазначене, можливо робити висновок про те, що в діях заступника голови Київської районної у м. Полтаві ради ОСОБА_15 , який є відповідальний за розповсюдження Інформаційних бюлетенів з недостовірною інформацією, що в свою чергу окремо створило перешкоди у їх депутатській і політичній діяльності, вбачаються ознаки складів кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 351, 364 КК України.

У зв`язку з викладеним позивачі звернулись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13.12.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

25.01.2022 року від відповідача товариства з обмеженою відповідальністю « Видавничий будинок «Кераміст» надійшов відзив на позовну заяву де останні вказували, що являються неналежними відповідачами у справі.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Суд, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Позивачі звертаючись до суду з даним позовом вказували, що отримали інформацію про те, що в м. Полтаві, на території Шевченківського та Київського районів, а саме по АДРЕСА_2 (поряд з ТЦ «Злато Місто»), вул. Соборності, 49 (початок «Каштанової алеї» поряд з перехрестям вул. Сінна та Соборності), вул. Соборності, 78 (поряд з ринком «Павленківський»), а саме у місцях розміщення наметів з зображенням на них елементів символіки політичної сили, розповсюджувалися Інформаційні бюлетені Полтавської обласної партійної організації «ОПОЗИЦІЙНА ПЛАТФОРМА - ЗА ЖИТТЯ», які обліковані за № 1 та містять інформацію про дату їх створення: вересень 2021 року. Ознайомившись зі змістом зазначених Інформаційних бюлетенів, серед наявної в них інформації, ними було виявлено відомості наступного змісту: «ЗРАДНИКИ Зрадники «Опозиціної платформи - За Життя» залишили лави нашої політсили» (ст. 1 рубрика № 3); «ОПОЗИЦІНА ПЛАТФОРМА - ЗА ЖИТТЯ ЗРАДНИКИ, символіка політичної партії ми не потерпимо в своїх рядах тих, хто дискредитує шашу політичну силу, переслідуючи особисті інтереси. Тих, хто зрадив довіру людей, які підтримали нас, і які довірили нам представляти їхні інтереси, інтереси країни. Ми стежимо за порядком в наших рядах і професійною охайністю, тому зрадники «Опозиційної платформи - За Життя» виключені з нашої партії і будуть позбавлені депутатських мандатів, фото зображвння мітли, фото зображення особи Руслана Телятника Депутата Полтавської облради фото зображення Євгена Момонта, Депутата Полтавської міськради фото зображення особи Тетяни Годяк, Депутат Полтавської міськради фото зображення особи Віталий Шеремет Депутат Шевченківської райради в м. Полтава, фото зображення особи Андрія Кучерова, Депутата Шевченківської райради в м. Полтава, фото зображення особи Валентин Гріненко Депутат Шевченківської райради в м. Полтава фото зображення особи Микола Казак Депутата Полтавської районної ради фотозображення особи Дмитра Солопова Депутата Полтавської районної ради фотозображення особи Антона Ніконова Депутата Полтавської районної ради». Стверджували, що вказані відомості є нічим іншим як недостовірною інформацією, яка не підкріплена жодним доказом та принижує їхню честь, гідність і ділову репутацію, а також такими, що нанесли їм моральної шкоди.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до роз`яснень, які викладені у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення 70 недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думку, ідеї, висловлені іншими особами.

Політична партія, публічна особа, державний службовець повинні бути готовими до підвищеного рівня критики, у тому числі у різкій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

За положеннями частини другої статті 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечуй реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого, була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів, їх посадових осіб та політичних сил..

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів, посадових осіб та політичних сил інформація, яка розповсюджується щодо останніх є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

В Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому,; регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе па публічне політичне обговорювання,; то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» («Карток та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Суд наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів чи політичних партій.

Свобода політичної дискусії є стрижнем концепції демократичного суспільства. Питання, що стосується аналізу діяльності певної політичної партії чи політичного діяча, до якого привернута увага всього суспільства, безперечно є інформацією, яка становить суспільний інтерес.

Отже, позивачі, виконуючи свої програмні цілі та завдання, мали би усвідомити, що вони самостійно та свідомо відкривають себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для нього. При цьому, позивач, мали бути готові до того, що критика на їх адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивачів.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В частинах 1 та 3 Декларації Комітету міністрів Ради Європи «Про свободу вираження поглядів та інформації", ухваленої Комітетом міністрів на 70-й сесії 29.04.1982 р., - Держави -члени Ради Європи підтверджують свою тверду відданість принципам свободи вираження поглядів та інформації як основоположному елементу демократичного й плюралістичного суспільства. Оголошують про те, що в сфері інформації та ЗМІ вони намагаються досягти такої мети, як зокрема, захист права кожного, незалежно від кордонів, самовиражатися, шукати й одержувати інформацію та ідеї з будь-якого джерела, а також поширювати їх відповідно до умов, викладених у статті 10 Європейської конвенції з прав людини.

В ст.10 Європейської Конвенції з прав людини закріплено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, слід дійти висновку, що свобода вираження поглядів, незалежно від того схвальні вони, образливі, нейтральні, шокуючи тощо, є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства».

Втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Всі політичні партії в своїй діяльності, привертають до себе увагу всього суспільства, а тому вся інформація щодо їхньої діяльності становить суспільний інтерес. Саме через це, політичні партії зазнають ретельного громадського контролю та, невиключно, можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів чи політичних партій.

Свобода політичної дискусії є стрижнем концепції демократичного суспільства.

Захист оціночних суджень не є предметом судового захисту.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Частиною 1 ст. 91 ЦК України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Зокрема серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь є недоторканними, а у разі їх порушення передбачено право звернутися до суду з позовом про захист гідності та честі, а також про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року (далі - Постанова) чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Однак в контексті вказаної Постанови Пленуму слід дійти висновку, що такі категорії як честь і гідність можуть стосуватись лише фізичної особи (на відміну від ділової репутації, яка притаманна як фізичним, так і юридичним особам). Це пояснюється тим, що категорії честь і гідність нерозривно пов`язані з певною особою, індивідом і притаманні лише фізичній особі, оскільки характеризують людину з точки зору її біопсихосоціальної цінності. По-друге, на відміну від ділової репутації, яка пов`язана із зусиллями фізичної особи, які вона докладає, щоб її сформувати, і окреслюється протягом певного часу, честь і гідність людина має при народженні й не потрібні зусилля для їх формування.

За таких обставин вимоги про захист честі та гідності не підлягають задоволенню оскільки такі поняття не притаманні позивачу, як юридичній особі.

Що стосується вимог про захист ділової репутації, то суд приходить до висновку, що позивачами не надано доказів в її обґрунтування, тобто не підтверджено яким саме чином озвучена відповідачами інформація (негативно) вплинула на ділову репутацію позивачів.

За таких обставин розглянувши справу в межах позовних вимог, судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 34 Конституції України, ст. 154 Сімейного кодексу України, ст. 15, 91, 94, 201, 277 Цивільного кодексу України, ЗУ «Про політичні партії в Україні», ЗУ «Про інформацію», ст. 2, 4, 6-13, 80, 81, 89, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_10 , товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Зоря», товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий будинок «КЕРАМІСТ» про захист честі, гідності та ділової репутації депутатів місцевих рад - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі в 30 -денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення, а особами, які приймають участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення у той же строк з моменту отримання копії рішення суду.

Повний текст рішення проголошено 05.08.2022.

Суддя В.М.Бугрій