Справа № 303/6931/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Собослоя Г.Г.

за участі секретаря судового засідання: Бочко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 квітня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Куцкір Ю.Ю. за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третіх осіб: Мукачівської місцевої прокуратура та Мукачівського РВ поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУ НП в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третіх осіб: Мукачівської місцевої прокуратури та Мукачівського районного відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Позовні вимоги мотивував тим, що 17.12.2009 СВ Мукачівського МВ ГУ МВС України в Закарпатській області за фактом умисного вбивства ОСОБА_2 було порушено кримінальну справу №2225609 за ознаками складу злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України. 18.12.2009 його було затримано за підозрою у вчиненні ним вбивства свого батька ОСОБА_2 та поміщено до ІТТ Мукачівського МВ ГУ МВС України в Закарпатській області. 21.12.2009 постановою Мукачівського міськрайонного суду відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21.01.2000 дану постанову суду було залишено без змін.

26.12.2009 та 18.03.2010 йому було пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.115 КК України. 13.07.2011 вироком Мукачівського міськрайонного суду ОСОБА_1 було визнано невинним, його було виправдано за недоведеністю його вини. Крім цього, запобіжний захід взяття під варту було скасовано та звільнено його з під варти в залі судового засідання. Однак 20.10.2011 Апеляційним судом Закарпатської області вищезазначений виправдувальний вирок було скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд.

21.10.2016 вироком Мукачівського міськрайонного суду його повторно було визнано невинуватим та виправдано і 27.01.2020 Закарпатським апеляційним судом даний виправдувальний вирок залишено без змін. 30.09.2020 Верховний Суд виправдувальний вирок Мукачівського міськрайонного суду від 21.10.2016 та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 27.01.2020 залишив без змін.

Таким чином, він визнаний невинуватим в інкримінованому йому злочині за ч.1 ст.115 КК України.

Вказував, що своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава Україна в особі органу дізнання і досудового слідства, прокуратури, завдали позивачу значної матеріальної і моральної шкоди внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім цього, на момент порушення кримінальної справи, він проходив службу в ОВС на посаді міліціонера групи конвойної служби міліції Мукачівського РВ ГУ МВС України в Закарпатській області, однак після пред`явлення йому обвинувачення був звільнений з ОВС. Період за який він має право на відшкодування втраченого заробітку складає 10 років 09 місяців 14 днів, тобто з моменту затримання і до 30.09.2020, залишення без змін Верховним Судом виправдувального вироку. Моральна шкода полягає в тому, що він перебував у вкрай стресовій ситуації, на час незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, яка внесла кардинальні зміни у звичний спосіб його життя, призвели до руйнування взаємовідносин з оточуючими людьми, моральних цінностей та довіри до людей. Обвинувачення його у скоєнні вбивства свого рідного батька принижувало його честь та гідність, так як ставило під сумнів його людські якості, зокрема порядність, та добре ім`я, що сприяло суттєвому зниженню його авторитету серед оточуючих, поваги та доброзичливого ставлення. Дана ситуація перешкодила у реалізації особливо значущої потреби у самоповазі та повазі з боку оточуючих, відобразилася на взаємовідносинах з рідними та близькими людьми, колегами. Весь час значні зусилля та емоційні ресурси він вимушений був підпорядковувати відстоюванню справедливості, доведенню своєї невинуватості, захищаючи честь і гідність, намаганню реабілітувати своє добре ім`я.

А тому з урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 5 000 000 грн., а також грошове забезпечення у розмірі 235 605,87 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 суму 2 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 18.12.2009 по 30.09.2020 включно у розмірі 235 605,87 грн.

В поданій апеляційній скарзі Закарпатська обласна прокуратура просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . Вказує, що оскільки відсутні чітко сформульовані критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, то відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон N 266/94-ВР) розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (що узгоджується з позицією Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15). Однак, суд першої інстанції всупереч вимог ст. 81 ЦПК України дійшов помилкового висновку про те, що позивачем доведено розмір відшкодування моральної шкоди, що у понад два з половиною рази перевищує мінімальний розмір заробітної плати, встановлений законом, за кожен день перебування під слідством і судом. При цьому, така позиція, за відсутності належних та допустимих доказів існування відповідних обставин, судом обґрунтована тим, що позивачем понесені моральні страждання та переживання з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків. Разом з тим, позивачем під час звернення до суду з позовом, а також під час розгляду справи, не було надано жодного належного і допустимого доказу щодо характеру і обсягу страждань, яких він зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Вважає, що позивачем не надано додаткових доказів спричинення йому моральної шкоди, а тому судом має застосовуватися передбачена законом мінімальна компенсація такої шкоди, оскільки понесені незаконно засудженою особою страждання вже були враховані законодавцем.

Також зазначає, що судом першої інстанції невірно визначено строк перебування під слідством позивача (а відповідно і розмір відшкодування шкоди), оскільки ухвала Закарпатського апеляційного суду від 27.01.2020 на вирок Мукачівського міськрайонного суду від 21.10.2016, яким ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 115 КК України та виправдано через недоведеність його вини у вчиненні злочину, набрала законної сили з моменту її проголошення. Отже, строк перебування під слідством необхідно вважати з 18.12.2009 по 27.01.2020 тобто 10 років 1 місяць та 9 днів. Крім того, судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосовано правові норми без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема, що стосується суми моральної шкоди.

Не відповідає вимогам законодавства рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06.04.2021 в частині стягнення на користь позивача грошового забезпечення за період з 18.12.2009 по 30.09.2020 в сумі 235 605,87 грн. Так, розмір сум, які передбачені п. 1 ст. З цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Порядок відшкодування такого заробітку визначений в п. 6 «Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996. У даному випадку цей порядок не дотримано, а судом першої інстанції цей факт залишений поза увагою.

Державна казначейська служба України подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить скасувати рішення місцевого суду та ухвали нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, що Державна казначейська служба не несе відповідальності за дії органів державної влади, жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдала, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Вважає, що судом не враховано норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», внаслідок чого розмір морального відшкодування позивачеві безпідставно завищено. Суд першої інстанції при нарахуванні позивачу суми відшкодування моральної шкоди проігнорував п.п. 1, 3. 9 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VI11, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції вказано період розрахунку суми відшкодування шкоди за не отриману заробітну плату із січня місяця 2010 року і до вересня місяця 2020 року, тобто коли Верховний Суд своєю ухвалою від 30.09.2020 залишив без змін виправдувальний вирок. Однак, в силу ст. 273 ЦПК України, період розрахунку не отриманої заробітної плати тривав до дня постановлення ухвали Закарпатського апеляційного суду про залишення виправдувального вироку Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області без змін, а саме 27.01.2020, а не 30.09.2020 як встановлено рішенням першої інстанції. Позивача було звільнено зі служби в Управлінні МВС України в Закарпатській області. Таким чином, стягнення грошового забезпечення за час відсторонення від служби, перебування у вимушеному прогулі здійснюється зі сторони з якою позивач перебував у трудових відносинах та аж ніяк не з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги і доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що така не підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18.12.2009 старшим слідчим прокуратури Мукачівського району було порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України /вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині/, а.с. 6.

Цього ж дня, постановою старшого слідчого прокуратури Мукачівського району ОСОБА_1 було затримано та поміщено в ІТТ Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області (а.с. 7).

Постановою Мукачівського міськрайонного суду від 21.12.2009 відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту (а.с. 8).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21.01.2010 постанову Мукачівського міськрайонного суду від 21.12.2009 року про обрання підозрюваному ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту залишено без змін (а.с. 9).

25.03.2010 старшим слідчим прокуратури Мукачівського району було складено обвинувальний висновок, який постановою прокурора Мукачівського району від 25.03.2010 року було затверджено (а.с. 13).

18.03.2010 та 26.12.2009 постановою старшого слідчого прокуратури Мукачівського району ОСОБА_1 було притягнуто, як обвинуваченого і пред`явлено йому звинувачення у скоєні злочину передбаченого ч.1 ст.115КК України (а.с. 14, 15).

Вироком Мукачівського міськрайонного суду від 13.07.2011 ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.115 КК України було визнано невинним і по суду виправданим за недоведеністю вини підсудного (а.с. 16-23).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2011 вирок Мукачівського міськрайонного суду від 13.07.2011 щодо ОСОБА_1 було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд (а.с. 24, 25).

Постановою Мукачівського міськрайонного суду від 23.12.2015 кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.115 КК України направлено прокурору Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області для організації додаткового розслідування (а.с. 26, 27).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 25.02.2016 постанову Мукачівського міськрайонного суду від 23.12.2015 про направлення кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України прокурору для організації проведення додаткового розслідування було скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд (а.с. 28, 29).

Вироком Мукачівського міськрайонного суду від 21.10.2016 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.115 КК України та виправдано через недоведеність його вини у вчиненні злочину (а.с. 30-37).

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 27.01.2020 вирок Мукачівського міськрайонного суду від 21.10.2016, яким ОСОБА_1 визнаний не винним за пред`явленим йому за ч.1 ст.115 КК України обвинуваченням через недоведеність його вини у вчиненні злочину було залишено без змін (а.с. 39-48).

Ухвалою Верховного суду від 30.09.2020 вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.10.2016 та ухвала Закарпатського апеляційного суду від 27.01.2020 щодо ОСОБА_1 залишено без зміни (а.с. 49-53).

Згідно правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 14.04.2021 року в справі №520/14448/18, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції (п.83).

Із Наказу (Витягу) ГУ МВС в Закарпатській області від 10.08.2009 по особовому складу слідує, що ОСОБА_1 призначено міліціонером групи конвойної служби міліції Мукачівського РВ ГУ МВС України в Закарпатській області. Відповідно до наказу МВС України №557 від 28.10.2008 оголошено вислугу років для виплати надбавки за вислугу років, яка станом на 07.08.2009 складає 03 роки 00 місяців 26 днів (а.с. 56).

Із Довідки про надання довідки щодо проходження служби ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в ОВС з 07.08.2009 по 22.01.2010 (а.с. 57).

Наказом ГУ МВС України в Закарпатській області №17 о/с від 22.01.2010 ОСОБА_1 було звільнено з ОВС за п.66 (дискредитацію) у запас Збройних сил (а.с. 59).

А звідси, ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом з 18.12.2009 по 27.01.2020 року, що становить 10 років 01 місяць 10 днів, з яких з 18.12.2009 по 13.07.2011 року перебував під вартою, що становить 1 рік 6 місяців 26 днів.

З метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статті 23, 1167, 1176 ЦК України, Закон N 266/94-ВР, позивач просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким законом, який врегульовує спірні правовідносини є саме Закон N 266/94-ВР.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР).

Згідно зі ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди виникає у випадку, зокрема постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в ст. 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовується у тому числі моральна шкода.

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пункт 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, Законом № 266/94-ВР передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, судом є мінімальний розмір заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Таке зазначено у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 523/13432/16-ц.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року № 1082-ІХ із 01 січня 2021 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6000 гривень.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зауважила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

При цьому, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Звертаючись у суд з даною вимогою ОСОБА_1 обґрунтовував розмір заподіяної йому моральної (немайнової) шкоди тим, що внаслідок незаконного пред`явлення обвинувачення за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України /вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме рідному батьку/ перебував у зв`язку із цим під слідством і судом на протязі 121 місяця 10 днів, з яких лише під вартою перебував протягом 18 місяців 26 днів. Моральна шкода полягає в тому, що під час перебування позивача у СІЗО психічне здоров`я суттєво похитнулось через те, що перебуває під вартою за злочин якого не вчиняв. Перебував у стані депресії та апатії до життя. Психоемоційний стан погіршився ще більше, коли 20.07.2010 року в нього народилась донька, яку протягом року не міг бачити, приймати участь у її вихованні та бути поруч з коханою дружиною і підтримувати її в такий важливий для молодої сім`ї період. Будучи у безпорадному стані та усвідомлюючи того, що нічого не може змінити ще більше його це пригнічувало, та як наслідок призводило до глибшої депресії, що відгукується до сих пір. Після звільнення з-під варти, його життя кардинально змінилось в гіршу сторону бо родичі померлого батька не вірили в його невинуватість та надалі продовжували принижувати людську честь і гідність. Проживаючи у маленькому селі де всі один одного знають, односельчани відвертались від нього та не бажали з ним спілкуватись, вважаючи його вбивцею рідного батька. Через недовірливі та звинувачувані погляди сусідів стало неможливо проживати у будинку матері, а тому змушений був переїхати проживати до батьків дружини. Кожна така подія наносила йому сильний удар і без того на важкий психоемоційний стан. Маючи вищу юридичну освіту, але при цьому не міг ніде влаштуватись на роботу, оскільки мав «клеймо» вбивці та при цьому був звільнений зі служби з органів внутрішніх справ за дискредитацію, та заплямовану репутацію. Усі зусилля, щоб знайти роботу або тільки прогодувати сім`ю закінчувались провально. Час від часу мав підзаробітки, які зміг знайти, щоб хоч якось вижити. Весь фінансовий тягар по утриманню сім`ї повністю ляг на плечі дружини, що принижувало його чоловічі якості та впливало на психологічний стан. За весь час перебування під слідством і судом змушений був доводити свою непричетність та невинуватість у скоєнні тяжкого злочину та намагаючись очистити свою заплямовану репутацію, людську гідність та честь. Навіть після його повної реабілітації продовжує і надалі перебувати у депресії та психічний стан здоров`я потребує тривалого відновлення, щоб з пам`яті зникли спогади про дані події. Внаслідок незаконного обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину втратив право на кар`єрне просування по службі в органах внутрішніх справ з отримання чергових звань. Обвинувачення у скоєнні вбивства рідного батька принижувало його честь та гідність, так-як ставило під сумнів його людські якості, а це порядність та добре ім`я, що сприяло суттєвому зниженню його авторитету серед оточуючих, поваги та доброзичливого ставлення до нього. Дана ситуація перешкоджала у реалізації особливо значущої для кожної людини потреби у самоповазі з боку оточуючих, яка відобразилась на взаємовідносинах з різними людьми. Весь цей час змушений був витрачати значні зусилля та емоційні ресурси, які підпорядковував відстоюванню справедливість та доведенню своєї невинуватості, захищаючи честь і гідність та відновлення свого доброго імені. Таким чином, розмір заподіяної моральної (немайнової) шкоди визначено ОСОБА_1 у сумі 5000000,00 гривень.

Водночас, визначений у частинах 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є тим мінімальним розміром, який гарантовано державою. Проте суд враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування моральної шкоди. Однак таке збільшення розміру відшкодування можливе з урахуванням судом засад виваженості, розумності та справедливості, позаяк обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлено у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 644/9923/18, від 24 лютого 2020 року у справі № 405/6920/16, від 20 грудня 2019 року у справі № 465/5299/15-ц, від 11 жовтня 2019 року у справі 757/53996/17.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом з 18.12.2009 по 27.01.2020 року на протязі 121 місяця 10 днів, з яких лише під вартою перебував протягом 18 місяців 26 днів. Беззаперечним доказом заподіяння позивачу моральної (немайнової) шкоди є незаконне його обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України /вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, якою являвся його рідний батько - ОСОБА_2 , 1959 р.н./. У зв`язку з цим був позбавлений волі протягом 18 місяців 26 днів внаслідок перебування у СІЗО, що призвело до суттєвого погіршення психічного здоров`я яке проявилось у перебуванні в депресії та апатії до життя. Погіршення психоемоційного стану внаслідок відсутності можливості бачити новонароджену дочку і приймати участь у її вихованні та бути поряд у цей момент з дружиною і підтримувати її. А після звільнення з-під варти життя ще більше погіршилось бо родичі з боку покійного батька не вірили в його невинуватість. Односельці відвертались від нього та не бажали з ним спілкуватись, вважаючи його вбивцею рідного батька, та через це вимушений був переїхати з будинку матері проживати до батьків дружини. Маючи вищу юридичну освіту, був позбавлений можливості працевлаштуватись через наявність «клейма» вбивці та ще при цьому його було звільнено зі служби з органів внутрішніх справ за дискредитацію, та заплямовану репутацію. Інколи вдавалось знайти деякі підзаробітки, що дозволяло хоч якось вижити. Проте весь фінансовий тягар з утримання сім`ї повністю ляг на плечі дружини, що принижувало його чоловічі якості та впливало на психологічний стан. За весь час перебування під слідством і судом змушений був доводити свою непричетність та невинуватість у скоєнні тяжкого злочину стосовно рідної людини та докладання багато зусиль з очищення своєї заплямованої репутації, людської гідності та честі. Безпідставне обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину призвело до втрати права на кар`єрне просування по службі в органах внутрішніх справ з отримання чергових звань. Весь період перебування позивача під слідством та судом протягом неймовірно великого строку супроводжувалось психоемоційним стресом та необхідністю доводити свою невинуватість з витраченням матеріальних ресурсів по захисту своєї честі та гідності з відновленням власного доброго імені.

Визначаючи відповідний розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Та при цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж цього достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Безумовно, визначений позивачем розмір заподіяної моральної (немайнової) шкоди у сумі 5000000,00 гривень, явно не відповідає зазначеним принципам так-як є надмірним.

Судом першої інстанції позовну вимогу ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди задоволено частково, у розмірі 2 000 000,00 гривень, так-як перебування позивача під слідством, а також в умовах ізоляції тривалий термін часу порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості.

З таким розміром моральної шкоди погоджується колегія суддів, оскільки сума 2 000 000,00 гривень у співвідношенні до періоду перебування під слідством і судом, а це протягом 121 місяця 10 днів з урахуванням обставин справи, які стосувались обвинувачення у вбивстві рідного батька, відповідає сумі 16 529,00 гривень (2000000,00 грн. : 121 міс.) на місяць, що тільки у 2,75 рази більше за мінімальну заробітну плату (6000,00 гривень) на місяць. Водночас, колегія суддів зазначає, що наведений місячний розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 16 529,00 гривень не на багато є більшою сумою за розміром відносно середньої заробітної плати по Україні, яка станом на квітень 2021 року, час ухвалення рішення судом першої інстанції, становить суму 13 543,00 гривні (https://index.minfin.com.ua/ua/labour/salary/average/ukraina/). Тому відсутні обґрунтовані підстави для твердження, що зазначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не відповідає принципам поміркованості, розумності та справедливості з огляду на тяжкість обвинувачення та об`єкт злочину, що призвело до негативних наслідків морального характеру.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної (немайнової) шкоди, які є обґрунтованими та такими, що зроблені з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань. А рішення суду є достатньо вмотивованим та містить відповідні висновки щодо оцінки доказів в межах підстав та предмету позову.

Щодо відшкодування грошового забезпечення у розмірі 235 605,87 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Як вище вже було зазначено, внаслідок незаконного пред`явлення обвинувачення ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України /вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме рідному батьку/ перебував у зв`язку із цим під слідством і судом з 18.12.2009 по 27.01.2020 року на протязі 121 місяця 10 днів, з яких лише під вартою перебував протягом 18 місяців 26 днів.

Відповідно до наказу ГУ МВС України в Закарпатській області від 10.08.2009 року № 335 о/с ОСОБА_1 новоприйнято на службу в органи внутрішніх справ, міліціонером групи конвойної служби міліції Мукачівського РВ ГУ МВС України в Закарпатській області з 07.08.2009 року з іспитовим строком до 07.08.2010 року, Т.1, а.с. 56.

Та наказом ГУ МВС України в Закарпатській області від 22.01.2010 року № 17 о/с звільнено з органів внутрішніх справ за п.66 (за дискредитацію) у запас Збройних сил молодшого сержанта міліції ОСОБА_1 , міліціонера групи конвойної служби міліції Мукачівського РВ ГУ МВС України в Закарпатській області з 22 січня 2010 року. Підстава послужив: наказ ГУ МВС України в Закарпатській області від 20.12.2009 року № 654, Т.1, а.с. 59.

Згідно з п. 1 ст. 1, п. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" від 04.03.1996 року № 6/5/3/41 передбачено, що згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку № 100» (підпункт 1 пункту 9 Положення).

Відповідно до положень пункту 2 частини ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Як убачається з відповіді ГУ НП в Закарпатській області від 12.11.2020 р. № 21 аз/106/2-2020, грошове забезпечення поліцейського є індивідуальним та складається з посадового окладу за конкретною посадою, звання, вислуги років та премії. Відповідно надати інформацію щодо можливого грошового забезпечення поліцейського у виді припущення не передбачено чинними нормативно-правовими актами з питань грошового забезпечення, Т.1, а.с. 55.

Водночас, порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ встановлений Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499. У п.1.7. цієї Інструкції йдеться про те, що виплата грошового забезпечення здійснюється за календарний місяць з врахуванням кожного календарного дня у місяці.

Слід зазначити, що згідно Довідки заступника голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області, сума грошового забезпечення ОСОБА_1 під час проходження служби в Мукачівському РВ ГУ МВС України в Закарпатській області у 2009 році складало загальну суму 5443,81 грн. за 5-ть календарних місяців, Т.1, а.с. 58.

Тож, з моменту звільнення 22.01.2010 року з органів внутрішніх справ за п.66 (за дискредитацію) у запас Збройних сил молодшого сержанта міліції ОСОБА_1 до моменту його виправдання у пред`явленому обвинуваченні (27.01.2020р.) відбулось значне підвищення грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Постановою КМ України від 16 вересня 2015 р. № 730 Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ - утворено як юридичні особи публічного права територіальних органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальних органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2, зокрема Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області.

Як слідує з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, код 08592170 з 06 листопада 2015 р. перебуває в стані припинення. Але ж позовні вимоги заявлено до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, , яке не являється правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області з кодом 08592170. У 2009 році ОСОБА_1 проходив службу в Мукачівському РВ ГУ МВС України в Закарпатській області яке являється структурним підрозділом без створення юридичної особи. Оскільки на момент ухвалення судом першої інстанції переглядаємого рішення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області з кодом 08592170 не ліквідовано, а продовжує перебувати в стадії ліквідації то належним відповідачем повинна б була бути дана установа.

Зазначені обставини не доводять розміру заявленої вимоги зі стягнення грошового забезпечення, оскільки відсутні вихідні дані з урахуванням значного підвищення розміру грошового забезпечення на підставі яких колегія суддів мала б можливість здійснити розрахунок грошового забезпечення з урахуванням вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499, позаяк Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 на який посилається позивач не підлягає застосуванню при визначенні грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до яких саме і відноситься ОСОБА_1 .

Наведені доводи на думку колегії суддів свідчать про те, що позовна вимога про стягнення грошового забезпечення у сумі 235 605,87 гривень в тому числі з інфляційною сумою не знайшла свого доведення належними та допустимими доказами. Задовольняючи дану вимогу, суд першої інстанції не перевірив у повній мірі дану вимогу, що призвело до неправильного застосування нормативно-правового акту, який безпосередньо регулює питання порядку виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відтак, наведене у відповідності до змісту ч. 4 ст. 376 ЦПУ України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині задоволеної вимоги про стягнення грошового забезпечення та ухвалення з цієї вимоги нового судового рішення про відмову в задоволенні такої. За цієї обставини вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 квітня 2021 року скасувати в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України грошового забезпечення та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені цієї позовної вимоги, відмовити.

У решті вимог, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 15 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: