Провадження № 2/686/1689/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

в складі : головуючого судді - Заворотної О.Л.,

секретаря судового засідання Сікори Ю.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення,

встановив:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до ОСОБА_3 про виселення, в обґрунтування якого вказала, що проживає в буд. АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності. В будинку також зареєстрований та проживає її син відповідач ОСОБА_3 . Відповідач та його співмешканка систематично вчиняють щодо позивачки домашнє насильство, зачіпають її речі без дозволу, навмисно переставляють речі позивачки на інші місця, перешкоджають в доступі до майна. Через такі дії відповідача, позивачка зверталася до поліції, відносно відповідача 15.05.2021 було складено протокол про адміністративне правопорушення і постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.06.2021 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Крім цього, відповідач систематично здійснює відносно позивачки психологічне насильство. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.09.2021 справа № 686/19860/21 видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 на строк одного місяця, заборонено наближатися та перебувати в місця спільного проживання із позивачкою. Також позивач вказала, що окрім психологічного насильства, відповідач порушує санітарні норми при проживанні в будинку позивачки, засмічує територію біля будинку, прибирання території біля будинку відповідачем не здійснюється. Навпаки зволікає до двору різний непотріб, відповідач користується житлово-комунальними послугами, але плати за них не вносить. Відповідач має інше житло, він успадкував Ѕ квартири у м. Хмельницькому, проте зволікає з отриманням свідоцтва про право на спадщину. Спільне проживання із відповідачем надалі є неможливим через систематичні погрози з його боку та порушення ним правил співжиття, у зв`язку з чим просить на підставі ст. 116 ЖК України виселити ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що перебуває з позивачкою у конфліктних стосунках, домашнього насильства не вчиняє, натомість позивачка сама провокує конфлікти, кошти на сплату комунальних послуг надає, іншого житла не має, оформити спадкові права не може в даний час через фінансові труднощі, просить в позові відмовити.

Представник відповідача в судовому засідання позов не визнала, вказала, що позивачем не доведено обставин, що виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України, так зокрема, після виконання відповідачем обмежуваного припису, відповідач до адміністративної відповідальності не притягався, позивачкою не доведено, що після вересня 2021 року вона зверталась до поліції з приводу поведінки відповідача, просить в позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази у справі, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 261545174.

ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № Д-03-50200 від 07.10.2021.

Постановою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.06.2021 справа № 686/12581/21, залишеною без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 27.08.2021, ОСОБА_3 визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.09.2021 справа № 686/19680/21 відносно ОСОБА_3 видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , а саме, йому заборонено наближатись та перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що відповідач є його рідним братом, протягом тривалого часу ОСОБА_3 ображає матір, створює нестерпні умови проживання, провокує конфлікти, відповідач не працює, веде аморальний спосіб життя.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що проживає по сусідству із позивачкою та відповідачем, неодноразово чув сварки, намагався поговорити з відповідачем щодо неприпустимості такої поведінки, проти це не дало результату.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Статтею ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Позивачка в обґрунтування позову посилається на вимоги ст. 116 ЖК УРСР, відповідно до якої осіб, які систематично руйнують чи псують житлове приміщення, систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселяють із займаного житла без надання іншого житла.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого житлового приміщення і відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Відповідач ОСОБА_3 вселився до будинку з дотриманням встановленого порядку.

Так, в рішенні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.09.2021 справа № 686/19680/21 зазначено, що ОСОБА_3 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства стосовно матері, що дало підстави для видачі обмежувального припису терміном на 1 місяць.

Після виконання заходів обмежувального припису ОСОБА_3 повернувся до буд. АДРЕСА_1 де і проживає про цей час.

Жодних доказів про проведення профілактичних бесід, які були б проведені працівниками поліції щодо недопущення порушення правил співжиття та недопущення насильства в сім`ї після жовтня 2021 року суду не надано.

Позивачем не доведено підстав, визначених статтею 116 ЖК Української РСР, для застосування такого крайнього заходу втручання у право відповідача на житло як виселення. Окрім того, та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Зважаючи на те, що виселення є крайнім заходом впливу до порушника з правових підстав, визначених ст.116 ЖК Української РСР, та в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про застосування до відповідача заходів попередження та громадського впливу за порушення правил співжиття, які не дали результату, тому суд вважає необхідним у задоволенні позову про виселення відповідача із будинку відмовити та попередити ОСОБА_3 про те, що у випадках подальшого порушення правил співжиття його може бути виселено з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК судові витрати у зв`язку із відмовою в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 9,109, 116 ЖК України, суд -

ухвалив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про виселення відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про те, що у випадку подальшого порушення правил співжиття його може бути виселено з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Дата складання повного тексту рішення суду 05.08.2022 року.

Суддя: