Постанова

Іменем України

10 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 756/10674/19

провадження № 61-21347св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальне підприємство «Київтранспарксервіс»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконуючий обов`язки директора комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Німас Олександр Ярославович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника комунального підприємства «Київтранспарксервіс» - адвоката Пономаренко Анжеліки Євгенівни на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (далі - КП «Київтранспарксервіс»), третя особа - виконуючий обов`язки директора КП «Київтранспарксервіс» Німас О. Я., про нарахування та виплату надбавки до заробітної плати, скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року його поновлено на посаді начальника відділу паркування Служби паркування КП «Київтранспарксервіс».

З 01 березня 2019 року він приступив до виконання своїх посадових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, з якою був ознайомлений в 2015 році. Протягом березня-липня 2019 року він сумлінно виконував свої посадові обов`язки, а також доручення начальника адміністративного управління, про що складав службові записки. Доручення начальника управління виходили за межі посадових обов`язків позивача, а саме передбачали здійснення заходів, не передбачених посадовою інструкцією, та включали обстеження паркувальних майданчиків, які знаходяться поза межами обслуговування позивача (Оболонського району).

Відповідно до додатку № 10 до Колективного договору йому мала бути встановлена доплата за розширення зони обслуговування та збільшення обсягу робіт. Розмір такої доплати мав складати 166 080,00 грн.

Наказом директора КП «Київтранспарксервіс» № 47 від 10 травня 2019 року «Про скорочення штату працівників та внесення змін до організаційної структури та штатного розпису КП «Київтранспарксервіс» позивача попереджено про скорочення його посади та наступне звільнення.

Наказом № 99-к від 12 липня 2019 року його звільнено з посади начальника відділу паркування в Оболонському районі у зв`язку з скороченням штату.

Вказував, що з дня попередження про звільнення відповідачем введено нові штатні одиниці, звільнялись інші працівники, проте створені та звільнені посади йому запропоновані не були, чим знехтуване його переважене право на залишення на роботі. При його звільненні не було отримано згоду профспілкового органу.

З огляду на вказане ОСОБА_1 просив суд:

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому надбавку за розширення зони обслуговування у розмірі 166 080,00 грн;

- скасувати наказ № 99-к від 12 липня 2019 року та поновити його на посаді начальника відділу паркування Оболонського району м. Києва КП «Київтранспарксервіс»;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Справа розглядалася судами неодноразово

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року у складі судді Майбоженко А. М., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Судові рішення мотивовані тим, що КП «Київтранспарксервіс» при звільненні позивача дотримано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, займана позивачем посада начальника паркування служби паркування в Оболонському районі була єдиною у штатному розписі, від запропонованої вакантної посади на підприємстві позивач відмовився.

Позивач не є членом первинної профспілкової організації

КП «Київтранспарксервіс», заяви про вступ до профспілкової організації підприємства не подавав, участі в діяльності профспілкової організації не брав, відповідні внески до організації не сплачував, а тому згода виборного органу первинної профспілкової організації для його звільнення не потрібна.

Відповідно до організаційної структури підприємства, що затверджена

01 березня 2019 року, начальник відділу паркування в Оболонському районі напряму підпорядковується заступнику директора з безпеки. Доводи позивача щодо виконання доручень начальника адміністративного управління, як на підставу для нарахування надбавки, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Наявність значної кількості службових записок та контрольних листків огляду паркувальних майданчиків поза межами Оболонського району не вказують на те, що роботодавець уповноважив позивача на виконання таких дій, що зумовлювало б виплату йому надбавки за розширення зони обслуговування. Підстав для здійснення доплати за розширення зони обслуговування судом не встановлено.

Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Київтранспарксервіс» про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в зазначеній частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року в іншій частині залишено без змін.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що позивач був поновлений на посаді з 01 березня 2019 року на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого

2019 року у справі № 756/10726/18, тому не перевірив, чи в КП «Київтранспарксервіс» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці у відповідний період, оскільки скорочена єдина посада позивача, підставою для звільнення зазначений наказ № 47 від 10 травня 2019 року, який не передбачає змін в організації виробництва і праці та пов`язаного з цим скорочення чисельності або штату працівників.

Крім того апеляційний суд обмежився посиланням на те, що у відповідача відсутні вакансії, які б могли бути запропоновані позивачу, та не з`ясував, які посади були вакантні в КП «Київтранспарксервіс» у період з 10 травня

2019 року до моменту звільнення позивача та чи дійсно всі вакантні посади не відповідали його кваліфікації та спеціальності, а також не мотивував відхилення доводів позивача, що у попередженні про звільнення йому не запропоновано вакантну посаду водія.

При новому розгляді справи постановою Київського апеляційного суду

від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Київтранспарксервіс» про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

Скасовано наказ КП «Київтранспарксервіс» від 12 липня 2019 року №99-к про звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на посаді начальника відділу надання послуг з паркування в Оболонському районі міста Києва КП «Київтранспарксервіс».

Стягнено з КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 липня 2019 року

по 07 грудня 2021 року у розмірі 310 810,32 грн з подальшим відрахуванням усіх необхідних платежів і зборів.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що з часу попередження про звільнення позивача на підприємстві були вакантні

3 посади, проте йому запропоновано лише одну - робітника з благоустрою відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків, мотивуючи тим, що інші дві посади (водія та бухгалтера) не відповідали відповідній кваліфікації позивача, оскільки матеріали особової справи не містили таких відомостей. Проте позивачем надані докази, які підтверджують відповідність його кваліфікації для посади водія.

З огляду на вказане апеляційний суд дійшов висновку про порушення роботодавцем обов`язку щодо необхідності запропонувати працівникові всі наявні на підприємстві вакансії, у зв`язку із чим наявні підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 липня 2019 року по час винесення рішення судом.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника КП «Київтранспарксервіс» - адвоката Пономаренко А. Є. на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Відмовлено у задоволенні клопотання КП «Київтранспарксервіс» - адвоката Пономаренко А. Є. про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року в частині поновлення

ОСОБА_1 на посаді начальника відділу надання послуг з паркування в Оболонського районі міста Києва КП «Київтранспарксервіс».

Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року в частині стягнення з КП «Київтранспарксервіс» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за виключенням стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник КП «Київтранспарксервіс» - адвокат Пономаренко А. Є., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі

№ 465/3017/19, провадження № 61-17338св20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач належним чином виконав обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України, оскільки запропонував позивачу вакантну посаду, яку працівник міг би виконувати. Враховуючи, що однією з кваліфікаційних вимог для зайняття посади водія є стаж роботи не менше 6 місяців, дана посада правомірно не пропонувалась позивачу, оскільки він не відповідає вимогам, встановленим посадовою інструкцією.

Зазначає, що одна наявність водійського посвідчення без необхідного досвіду не свідчить про можливість виконання обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, яка чітко передбачає наявність стажу роботи.

Також вказує, що доводи апеляційної інстанції про те, що у відповідача не відбулися зміни в організації виробництва і праці, які пов`язані зі зміною структури та штатного розпису КП «Київтранспарксервіс», не відповідають дійсності, оскільки організація виробництва і праці є виключною компетенцією власника підприємства та є складовою права на управління діяльністю підприємством, а рішення власника про скорочення чисельності працівників, прийнято відповідно до чинного законодавства.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Зазначає, що апеляційний суд при розгляді справи врахував усі надані сторонами докази та оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням встановленої законом процедури.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Київської міської ради від 26 червня 2007 року №930/1591 «Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві» КП «Київтранспарксервіс» визначене єдиним оператором з паркування транспортних засобів в м. Києві.

З метою мінімізації корупційних ризиків в системі паркування на відведених паркувальних майданчиках в м. Києві, відповідно до доручення Київського міського голови Кличка В.В. від 17 липня 2017 року № 18165/1 та наказу КП «Київтранспарксервіс» від 08 серпня 2017 року № 194 «Про внесення змін до фінансово господарської діяльності КП «Київтранспарксервіс» з 10 серпня 2017 року припинено прийняття готівкових коштів контролерами на паркувальних майданчиках та запроваджено оплату на існуючій мережі відведених майданчиків для паркування виключно в безготівковому вигляді (паркомати, смс-оплата, оплата за допомогою мобільного додатку та онлайн через систему ГІОЦ), а також абонементних талонів на паркування (місячні та квартальні), які можна придбати на підприємстві та онлайн через portmone.com.

Такі посади як «паркувальник», «контролер» або аналогічні посади у штатному розписі відсутні з 2017 року.

В свою чергу, посадовою інструкцією Начальника паркування Служби паркування визначено завдання та обов`язки Начальника відділу, а саме Начальник відділу: аналізує та контролює щоденні та щомісячні звіти по готівковим надходженням; керує роботою працівників відділу, організовує їх ефективну роботу; вживає заходи щодо забезпечення відділу кваліфікованими кадрами, найкращого використання знань та досвідупрацівників; здійснює облік робочого часу працівників відділу та подає табельобліку використання робочого часу начальнику служби паркування для погодження; забезпечення додержання правил і норм охорони праці та протипожежної безпеки працівниками відділу; здійснює ефективний контроль і виконання планових завдань відповідно до затверджених тарифів; здійснює контроль за виконанням виробничих завдань працівниками відділу; постійно здійснює контроль за зовнішнім виглядом контролерів та за дотриманням ними вимог щодо носіння форменого одягу; постійно здійснює контроль за роботою контролерів з паркування транспортних засобів; готує та надає необхідну інформацію для підготовки відповідей на скарги та пропозиції власників автотранспортих засобів, населення; бере безпосередньо участь у складанні місячних планових завдань та перспективного плану розвитку мережі паркування транспортних засобів, дільниць, майданчиків; здійснює облік видачі та реалізації контролерами талонів на паркування; здійснює ведення облікової відомості надходжень грошових коштів від паркувальної діяльності під порядкового відділу паркування, згідно з затвердженою формою відомості та забезпечує здачу грошових коштів до каси підприємства.

Займана позивачем посада начальника паркування Служби паркування була єдиною у штатному розписі підприємства.

Наказом КП «Київтранспарксервіс» від 10 травня 2019 року № 47, на виконання доручення голови Київської міської державної адміністрації Кличка В. В. від 17 липня 2017 року № 18165/1, враховуючи наказ

від 08 серпня 2017 № 194 «Про внесення змін до фінансово-господарської діяльності КП «Київтранспарксервіс», керуючись пунктом 1 статті 40 КЗпП України, частиною третьою статті 64 ГК України внесено зміни до штатного розпису та організаційної структури КП «Київтранспарксервіс» з 12 липня 2019 року, скоротивши одну штатну одиницю - начальника відділу паркування в Оболонському районі і відповідно до чинного законодавства України, не пізніше ніж за 2 (два) місяці, з попередженням працівника про можливе його вивільнення та запропоновано працівнику, що підлягає під скорочення штату, переведення, за його згодою, на іншу вакантну посаду. У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з особової картки працівника ОСОБА_1 та копії диплому він отримав базову вищу освіту за напрямком підготовки «Економіка і підприємства» та здобув кваліфікацію бакалавра з маркетингу.

З огляду на відсутність роботи за відповідною професією чи спеціальністю на підприємстві, 10 травня 2019 року відповідно до статті 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 письмово повідомлено про скорочення його посади з одночасним пропонуванням продовжити роботу на посаді робітника з благоустрою відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків.

Позивач від запропонованої посади відмовився, що підтверджується його особистим підписом.

Інші вакантні посади в період з 10 травня 2019 року по 12 липня 2019 року, які б могли бути запропоновані позивачу з урахування освіти, фаху та стажу роботи на підприємстві, запропоновані не були.

Позивач не є членом первинної профспілкової організації КП «Київтранспарксервіс», заяви про вступ до профспілкової організації підприємства не подавав, участі в діяльності профспілкової організації не брав, відповідні внески до організації не сплачував.

Наказом КП «Київтранспарксервіс» від 12 липня 2019 року № 99-к «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу паркування у Оболонському районі у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України на підставі наказу № 47 від 10 травня 2019 року та попередження про скорочення посади від 10 травня 2019 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач був звільнений з посади начальника відділу паркування в Оболонському районі м. Києва на підставі наказу №99-к від 12 липня 2019 року у зв`язку з скороченням штату.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив з того, що з часу попередження про звільнення позивача на підприємстві було вакантно 3 посади, які мали бути запропоновані позивачу, проте 2 з них йому запропоновані не були (водія та бухгалтера). В той же час, позивачем були надані докази, які підтверджують відповідність його кваліфікації для посади водія.

Разом з тим, щодо посади водія автотранспортних засобів (легкового автомобілю), на яку 30 травня 2019 року було прийнято ОСОБА_2 , суд першої інстанції зазначав, що згідно з посадовою інструкцією на посаду водія призначається особа, яка має середню професійно-технічну освіту, пройшла спеціальну підготовку за типовими навчальними планами і програмами підготовки водіїв автотранспортних засобів категорії «В» та має водійське посвідчення з категорією транспортного засобу «В». Стаж роботи за фахом не менше 6 місяців.

В матеріалах справи будь-які відомості щодо наявності у позивача стажу роботи водієм відсутні. Таких даних не мав і роботодавець на момент прийняття рішення щодо скорочення посади, яку обіймав позивач.

Доводи позивача про те, що він має водійське посвідчення категорії «В» з 2004 року, що, на його думку, свідчить про достатність стажу, є безпідставними, оскільки неможливо ототожнювати поняття стаж роботи водієм та наявність навиків щодо керування транспортними засобами, що підтверджується відповідним посвідченням.

Доказів щодо укладення позивачем трудових чи цивільно-правових договорів щодо його роботи на посаді водія матеріали справи не містять.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що КП «Київтранспарксервіс» при звільненні позивача дотримано вимоги статті 49-2 КЗпП України, оскільки запропоновано ОСОБА_1 іншу наявну вакантну посаду на підприємстві, яку працівник міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, проте останній відмовився від запропонованої посади, що підтверджується його особистим підписом.

Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, при новому розгляді справи висновки суду першої інстанції не спростував, оскільки сама наявність водійського посвідчення категорії «В» з 2004 року у позивача не може підтверджувати стаж роботи за фахом.

Також колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що фактичне скорочення лише однієї штатної одиниці відповідача не свідчить про те, що на підприємстві відбулись зміни в організації виробництва і праці, що є підставою для звільнення працівників відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження

№ 61-8393св20), від 19 липня 2022 року у справі № 711/1284/20(провадження № 61- 1203св22) право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу. Отже, втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається.

Отже, Верховний Суд дійшов переконання, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанцій, скасовуючи законне рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, не звернув уваги на те, що судом з`ясовано фактичні обставини справи, надано оцінку зібраним доказам, правильно заставано норми матеріального права та ухвалено рішення у відповідності до вимог статті 263 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника комунального підприємства «Київтранспарксервіс» - адвоката Пономаренко Анжеліки Євгенівни задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року скасувати, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович