Провадження №2/523/1828/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Скороход К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, у спрощеному позовному провадженні, цивільну справу № 523/22458/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

07.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, якою просить стягнути аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, в розмірі 5000 гривень щомісячно, або за умови якщо відповідач не працює і не має інших доходів - 1/3 частини від суми середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника в м.Одесі, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини у віці від 6 до 18 років починаючи стягнення з моменту подачі даної позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову зазначила, що фактично шлюбні відносини з відповідачем припинились, відповідач пішов з сім`ї, самостійно забезпечити малолітню дитину вона не має можливості, тому як її заробітна плата складає 6000-7000 гривень на місяць. Вона самостійно орендує квартиру, де проживає разом з дитиною. Відповідач працездатний та отримує заробітну плату у розмірі 13000-15000 гривень на місяць, має можливість надавати матеріальну допомогу на дитину, однак добровільно це не здійснює. Всі витрати на дитину: витрати на харчування, засоби гігієни, одяг та взуття, витрати на розвиток дитини, лікарські засоби та інші вона вимушена нести одна, з чим впоратись самостійно не може. Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку із зверненням до суду з даними позовом, нею були понесені судові витрати по сплаті наданих правових послуг у сумі 3000 гривень. Згодом, позивач уточнила свої позовні вимоги в частині щодо стягнення судових витрат по сплаті наданої правової допомоги, які вона понесла у розмірі 8000 гривень за надання відповіді на відзив відповідача та супровід адвокатом справи у суді. У зв`язку із чим, просить стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати за надану правову допомогою у загальному розмірі 11000 грн.

Ухвалою суду від 13.12.2021 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засіданні по справі.

31.01.2022 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позов (заперечення проти позову) яким він частково визнав позов, зазначив, що твердження позивача про понесення витрат на дитину у розмірі 8350,00 гривень на місяць, не відповідають дійсності, тому як позивач не надала суду відповідних доказів. Заробітна плата позивача складає не 6000 -7000 грн , а саме 12000 грн. Після того як відповідач пішов з сім`ї, він постійно надає дитини матеріальну допомогу. На сьогоднішній день, не має можливості сплачувати аліменти у розмірі 5000,00 грн, тому як непрацевлаштований, та постійних заробітків не має. При прийнятті рішення, просив суд взяти до уваги викладені обставини, та погодився на стягнення з нього аліментів у розмір 2000 грн.

04 лютого 2020 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка зазначила, що твердження відповідача про надання ним матеріальної допомоги дитині не відповідає дійсності. На підтвердження щомісячних витрат на дитину, у розмірі 8350 грн., вона надала до позовної заяви Договір оренди на житло. Заробітна плата її дійсно складає в середньому 10000-12000 гривень, але з врахуванням усіх відрахувань, на руки вона отримує заробітну плату у розмір 7020 грн.

22 лютого 2022 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання щодо заперечення стягнення з нього судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу, зазначив що відшкодувати такі витрати він може лише у розмірі 1000 грн, тому витрати у розмірі зазначені в уточненій позовній заяві є неспівмірними із складністю цієї справи, наданими адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Мазур Н.С. не з`явилися, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Адвокат Мазур Н.С. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача, просила позов задовольнити та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Заявою від 04.07.2022 року просив відкласти розгляд справи призначений 18.07.2022 року, у зв`язку із запровадженням військового стану в Україні, більше ніяких доказів суду не надав, іншої поважної причини не явки у судове засідання не зазначив.

Розпорядженням В.о. голови Суворовського районного суду м. Одеси Позняка В.С. від 24.05.2022 року №8 «Про встановлення особливого режиму роботи Суворовського районного суду м. Одеси»:

-тимчасово, з 25 травня 2022 року по 23 серпня 2022 року, на період дії воєнного стану в Україні, встановлено особливий режим роботи в Суворовському районному суді м. Одеси;

-розгляд цивільних та адміністративних справ, справ про адміністративні правопорушення проводити з урахуванням умов воєнного стану та можливості забезпечення безпеки учасників справ під час проведення судових засідань.

Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції кожен має право, зокрема, на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Така гарантія «цивільного аспекту» статті 6 Конвенції передбачена і у відповідних процесуальних законах. Так, розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад (принципів) як цивільного, так і адміністративного та господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України, пункт 8 частини третьої статті 2 КАС України, пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України). Порушення зазначеного принципу може негативно впливати на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у його рішеннях, саме до компетенції національних судів належить організувати судовий розгляд так, щоб він був швидким та ефективним (див. mutatis mutandis від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 31), рішення від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 28), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine, заява № 36545/02, § 60) й інші).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження та робота судів.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що справа перебуває в провадженні суду більше пів року. За цей час, судовий розгляд по справі неодноразово був відкладений, внаслідок неявки у судове засідання саме відповідача. Суд враховує, що відповідач повідомлений про розгляд справи 18.07.2022 року, реалізувала своє право на подачу відзиву (заперечення) на позовну заяву, за яким частково визнав позовні вимоги позивача ОСОБА_1 . Правом на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, відповідач не скористався. Суд виходить із того, що справа відноситься до категорії спорів, які розглядаються в спрощеному позовному провадженні, стосується стягнення аліментів на неповнолітню дитини, що суд вважає вважливим, тим бачу в період введення в країні військового стану.

Керуючись засадами цивільного судочинства, зокрема такими як верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи, неприпустимість зловживання процесуальними правами, враховуючи обставини належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, керуючись Розпорядженням в.о. голови суду від 24.05.2022 року за №8 «Про встановлення особливого режиму роботи Суворовського районного суду м. Одеси», тим що відповідач сформував свою позицію по справі, надавши відзив на позов, суд дійшов висновків про розгляд справи за наявними матеріалами справи.

Фіксування судового засідання не здійснювалось технічним записом, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

01.10.2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 .

Сторони проживають окремо один від одного.

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Це підтверджується копією свідоцтва про народження актовий запис № 9323 від 13.09.2014 року, серія НОМЕР_2 .

За твердженням позивача, відповідач ОСОБА_2 не виконує своїх обов`язків щодо виховання та утримання малолітньої дитини. Матеріали справи не містять доказів іншого.

Дитина ОСОБА_3 проживає разом із позивачкою у орендованій квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору оренди від 14 грудня 2017 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Плата за оренду житла зазначена у договорі і складає 3000 грн. Відповідач у відзиві на позов не заперечує обставин проживання його малолітнього сина та позивача в орендованій квартирі.

Позивач ОСОБА_1 працює на посаді медичної сестри в КНП « Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» ООР, що підтверджується довідкою виданою 19.11.2021 року КНП «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» ООР за підписом генерального директора.

Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

За положеннями ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до положень ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження" загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Пред`явлення до суду позову про стягнення аліментів вказує на те, що сторони як батьки дитини не досягли домовленості щодо способу виконання ними обов`язку утримувати дитину. Позов до суду подано матір`ю, з якою проживає малолітня, відтак право вибору способу стягнення аліментів належить саме ОСОБА_1 , вимоги якою заявлено про присудження аліментів у твердій грошовій сумі.

Таким чином, за рішенням суду кошти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 підлягають присудженню у твердій грошовій сумі.

Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, визначено статтею 182 СК України, частиною 1 даної норми матеріального права передбачено необхідність врахування, зокрема, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків тощо.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року у справі №759/10277/18).

Щодо розміру аліментів слід зазначити, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» та п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»: максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника не повинен перевищувати 50% заробітної плати цієї особи.

Згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет», мінімальна заробітна плата станом як на час звернення до суду із позовом (08.12.2021 року) так і на момент розгляду справи становить 6500,00 гривень. 50% від 6500,00 гривень складає 3250,00 гривень.

Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет», прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років, з 01 липня 2022 року, становить 2744,00 гривні. 50% від 2744,00 гривні складає 1372,00 гривень.

Оцінюючи надані суду докази, суд враховує доводи позивача щодо проживання в орендованій квартирі, сплату орендної плати за неї в сумі 3000 грн. та комунальних послуг. Враховує також доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що він офіційно не працевлаштований, доказів іншого суду не надано. У той же час, суд не враховує обставини перебування на утриманні відповідача батька з інвалідністю - ОСОБА_5 , оскільки докази цьому в матеріалах справи відсутні, обставини того що батьки відповідача пенсіонери, а батько є інвалідом другої групи, не свідчать про знаходження їх на утриманні відповідача. У той же час, суд враховує наявність у платника аліментів непрацездатних батьків.

При цьому, суд приймає до уваги, що відповідач визнав позов в частині стягнення з нього аліментів у розмірі 2000 грн.

При ухваленні рішення про стягнення аліментів на дитину суд керується, насамперед, інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.

Виходячи із наведених розрахунків, часткового визнання відповідачем позову, суд вважає що стягнення з відповідача на утримання малолітньої дитини по 2000,00 гривень щомісяця буде відповідати передбаченому законом мінімальному розміру аліментів на одну дитину та гармонійному розвитку дитини.

У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (ч.1 ст.192 СК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з урахуванням того що батьки мають рівні права та обов`язки щодо забезпечення дітей, недоведеність позивачем спроможності відповідача виплачувати на утримання дитини аліментів у розмірі саме по 5000,00 гривень щомісяця та/або витрат відповідача на придбання нерухомого або рухомого майна вартістю понад десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, наявності у відповідача майна чи майнових прав, часткового визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 слід стягувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі, в розмірі по 2000,00 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід присудити з 07.12.2021 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За правилами частини 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, суду надано: 1) договір від 22.11.2021 року про надання юридичних послуг; 2) акт наданих послуг №1/26/11/2021 від 26.11.2021; 3) рахунок на оплату послуг №1/22112021 від 22.11.2021 року; 4) договір про надання правової допомоги №04/01 від 31.01.2022 року; 5) протокол погодження розміру гонорару адвоката за договором про надання правової допомоги №01/01 від 31 січня 2022 року на суму 8000 грн.; 6) квитанцію 0.0..1 від 31.01.2022 року про оплату послуг за договором в сумі 8000 грн;

Оцінюючи надані докази, суд дійшов висновків, що позивач зверталась для отримання правової допомоги двічі, з приводу чого уклала два договори про надання юридичних послуг.

Судом встановлено, що перший договір від 22.11.2021 року про надання юридичних послуг, укладений із ПП «Цезар», загальними положеннями визначає - складення позовної заяви до суду щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної в результаті ДТП. На ці обставини звертає увагу суду відповідач, і суд доводи відповідача приймає до уваги.

У той же час, згідно акту наданих послуг№1/26/11/2021 від 26.11.2021 підписаного ПП «Цезар», позивачу надано наступні юридичні послуги: проведення усної консультації 1000 грн; складення позовної заяви до суду про розірвання шлюб 3000 грн; складення позовної заяви до суду про стягнення аліментів на дитину 3000 грн.

Суд зазначає, що із наведеного до витрат пов`язаних з розглядом справи відноситься лише складення позовної заяви до суду про стягнення аліментів на дитину 3000 грн. Щодо надання усних консультацію, то з акта незрозуміло, з приводу чого вони надавались.

Разом із тим, суд виходить із того, що поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати, натомість представництво особи у суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо скасування адвокатської монополії) (реєстр. № 1013) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 31 жовтня 2019 року № 4-в/2019).

Таким чином, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України.

Таке правозастосування узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 № 496/3134/19 (14-44цс21), які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Матеріалами справи підтверджується, що юридичні послуги за договором від 22.11.2021 року були надані ПП «Цезар», що за вищевикладених обставин, виключає їх відшкодування у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України.

Також судом встановлено, що другий договір від 31.01.2022 року про надання правової допомоги охоплював роботи, виконувані вже у рамках справи №523/22458/21. Згідно протоколу погодження розміру гонорару адвоката за договором про надання правової допомоги №04/-1 від 31 січня 2022 року, передбачено надання наступної допомоги: надання адвокатом комплексної правової допомоги клієнту при підготовці та поданні документів до суду, а також супроводженні справи №523/22458/21 у судових органах.

Матеріалами справи підтверджується, що роботи надавались адвокатом Мазур Н.С., в підтвердження чого надано: ордер, копію посвідчення адвоката, копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів Одеської області.

Квитанцією АТ КБ «Приватбанк» № 0.0..1 від 31.01.2022 року підтверджена оплата послуг за договором 04/01 в сумі 8000 грн.

Суд вважає, що матеріалами справи підтверджено понесення відповідачем витрат на правову допомогу в сумі 8000 грн. по даній справі.

Розмір же гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, і суд не має права втручатися в ці правовідносини (додаткова постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). При цьому процесуальне законодавство не передбачає обов`язку сторони доводити обґрунтованість ринкової вартості витрат на правничу допомогу (постанова ВС від 9.04.2019 у справі №826/2689/15).

Здійснивши аналіз поданих суду доказів, в підтвердження стягнення витрат на правову (правничу) допомогу, врахувавши доводи позивача та відповідача щодо розміру стягнення витрат на правову допомогу, суд дійшов висновків про стягнення витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України.

За позовом, позивач просила стягнути аліменти в сумі 5000 грн, судом стягнуто 2000 грн. Відтак, витрати на правову допомогу з суми 8000 грн., підлягають стягненню у сумі 3 200 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні до суду із вказаним позовом звільнена від сплати судового збору, а томі відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 908,00грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 134, 137, 141, 263 - 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 2000 (дві тисячі) гривень, щомісяця, починаючи з 07.12.2021 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 накористь ОСОБА_1 витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 3200 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908 гривень.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

В частині стягнення аліментів допустити негайне виконання рішення суду - у межах суми платежу за один місяць.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ),

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 25.07.2022 року.

Суддя: К.О. Далеко