Постанова

Іменем України

10 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 680/578/17

провадження № 61-4155св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 як правонаступник ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2021 року в складі судді Яцини О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 березня 2022 року в складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 682338900:01:001:0185 та 682338900:01:001:0186, а ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , належать на праві власності суміжні земельні ділянки з кадастровими номерами: 682338900:01:001:0001 та 682338900:01:001:0003. Зазначені земельні ділянки набуті ним та ОСОБА_3 у власність в порядку їх безоплатної передачі як ті, що постійно перебували у їхньому користуванні.

30 жовтня 2008 року представником виконавця геодезичних робіт при виготовлені технічної документації ОСОБА_3 було складено протокол, відповідно до якого встановлено та погоджено на місцевості межі земельних ділянок, кути повороту межі закріплено межовими знаками: камінням та дерев`яними кілками. Встановлена межа практично відповідала історичній межі між спірними земельними ділянками і з приводу її встановлення ні у кого не виникало скарг. Крім того, на звороті протоколу міститься його підпис, хоча він його не вчиняв.

Починаючи з 2015 року між ним та ОСОБА_3 виникали суперечки щодо існуючої межі. Згідно із висновком судової земельно-технічної експертизи від 16 травня 2017 року межі земельних ділянок сторін, що встановлені правовстановлюючими документами, не відповідають фактичним межам земельних ділянок, що належать сторонам через те, що вони зміщені в північно-східну сторону. На його переконання таке зміщення відбулось внаслідок допущеної похибки при прив`язці земельної ділянки ОСОБА_3 до Державної системи координат під час виготовлення технічної документації у 2008 році.

Таким чином, оскільки правовстановлюючий документ щодо земельної ділянки ОСОБА_3 виготовлений із порушенням вимог закону, тому позивач просив скасувати державний акт серії ЯЖ 954348 від 17 лютого 2009 року, що посвідчує право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 682338900:01:001:0001, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 09 березня 2021 року до участі у справі залучено ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 березня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог, адже ОСОБА_1 не довів, що видачею ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , оспорюваного державного акту на земельну ділянку порушуються його права як власника чи землекористувача суміжної земельної ділянки.

Наданий позивачем висновок судової земельно-технічної експертизи від 16 травня 2017 року не є достовірним доказом, на підставі якого можна встановити порушення прав позивача на час видачі спірного державного акту про прав власності на земельну ділянку від 17 лютого 2009 року, адже цей доказ містить висновки щодо невідповідності меж усіх земельних ділянок, що належать сторонам (4 земельні ділянки), державним актам на право власності, а не лише спірної земельної.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

До Верховного Суду 04 травня 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права - частини першої статті 15 ЦК України, частини другої статті 4, частини першої статті 91, частини шостої статті 118, статті 125, частини першої статті 126 ЗК України, статті 55 Закону України «Про землеустрій» у правовідносинах щодо оспорювання державного акту суміжного землекористувача за наявності розбіжності між фактичним та документальним землекористуванням.

Також заявник вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази.

В обґрунтування касаційної скарги позивач вказав про порушення його прав на мирне володіння майном, оскільки через невідповідність фактичних меж землекористування від задокументованих, майно позивача (паркан та сінник) частково знаходиться на земельній ділянці відповідача.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

03 серпня 2022 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення дії постанови Хмельницького апеляційного суду від 23 березня 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 лютого 2009 року ОСОБА_3 отримав Державний акт серії ЯЖ № 954348 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0001 та Державний акт серії ЯЖ № 954350 на право власності на земельну ділянку площею 0,1387 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована у с. Ставчани Новоушицького району Хмельницької області, кадастровий номер :01:001:0003.

Згідно із витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 лютого 2017 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0185 та земельної ділянки площею 0,1590 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0186.

Земельна ділянка позивача з кадастровим номером :01:001:0185 межує із земельною ділянкою відповідача з кадастровим номером :01:001:0001.

Протокол погодження та встановлення меж земельної ділянки від 30 жовтня 2008 року, який є складовою технічної документації із землеустрою ОСОБА_3 , містить проти прізвища землекористувача ОСОБА_1 підпис.

Згідно із висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1782/1783/18-26 від 31 травня 2018 року підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Представники суміжних землекористувачів» навпроти прізвища ОСОБА_1 у протоколі погодження та встановлення меж земельної ділянки від 30 жовтня 2008 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідно до витягу з рішення позачергової сесії селищної ради VII скликання від 20 жовтня 2016 року № 17 смт Нова Ушиця «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:0185, площею 0,25000 га; для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0186, площею 0,1590 га; встановлено межі цих земельних ділянок, передано їх безоплатно у власність ОСОБА_1 та проведено державну реєстрацію права приватної власності на земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав.

Відповідно до висновку № 005/17 судової земельно-технічної експертизи від 16 травня 2017 року, що проведена по цивільній справі № 680/1009/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, фактичні межі зазначеної земельної ділянки ОСОБА_3 не відповідають межам, що визначені правовстановлюючими документами і невідповідність відбулася за рахунок того, що: фактичні межі цієї земельної ділянки збільшилися в порівняні з правовстановлюючими документами з рахунок земель сільської ради на 1 кв. м та за рахунок земель сусіднього землевласника ОСОБА_1 на 6 кв. м; і фактичні межі цієї земельної ділянки зменшилися в порівнянні з правовстановлюючими документами за рахунок того, що перебувають в фактичному користуванні сільської ради на 1 кв. м і за рахунок земель, що перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_1 , на 36 кв. м.

Фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_1 , кадастровий номер :01:001:0185 (що межує із земельною ділянкою відповідача, кадастровий номер :01:001:0001) не відповідають межам, визначеним правовстановлюючими документами, адже фактичні межі зазначеної земельної ділянки збільшилися в порівнянні з правовстановлюючими документами за рахунок земельної ділянки сусіднього землевласника ОСОБА_3 на 41 кв. м; і фактичні межі цієї земельної ділянки зменшилися в порівнянні з правовстановлюючими документами за рахунок того, що перебувають в фактичному користуванні сільської ради і сусіднього землевласника ОСОБА_4 на 3 кв. м (а.с. 48-59, т.1).

Ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 09 березня 2021 року до участі у справі залучено ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до положень частини першої статті 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що видачею ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , оспорюваного державного акту на земельну ділянку порушуються його права як власника чи землекористувача суміжної земельної ділянки.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо їх безпідставності у зв`язку із ненаданням останнім доказів щодо порушення своїх прав отриманням ОСОБА_3 державного на право власності на земельну ділянку 07 лютого 2009 року, тобто до набуття ОСОБА_1 земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування у жовтні 2016 року.

При цьому суди надали належну правову оцінку встановленим висновком експертизи від 16 травня 2017 року порушенням землекористування відповідачем, підставно вказавши про те, що зазначений висновок не є достовірним доказом, на підставі якого можна встановити порушення прав позивача на час видачі спірного державного акту про прав власності на земельну ділянку від 17 лютого 2009 року, адже він містить висновки щодо невідповідності меж усіх земельних ділянок, що належать сторонам (4 земельні ділянки), державним актам на право власності на земельні ділянки.

Разом із тим колегія суддів враховує, що невідповідність меж земельної ділянки відповідача межам, зазначеним у відповідному державному акті на право приватної власності на землю, спричинена тим, що фактичні межі належної позивачу земельної ділянки збільшилися в порівнянні з правовстановлюючими документами за рахунок земельної ділянки сусіднього землевласника ОСОБА_3 на 41 кв. м. Крім того, фактичні межі цієї земельної ділянки зменшилися у порівнянні з правовстановлюючими документами за рахунок того, що перебувають в фактичному користуванні сільської ради і сусіднього землевласника.

Вирішуючи спір, суди встановили правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на вказану земельну ділянку та відсутність доказів порушення прав позивача при приватизації цієї земельної ділянки відповідачем, та дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, правомірність якого є похідною і залежить від вирішення питання про законність набуття відповідачем права власності на земельну ділянку.

Надані позивачем докази, зокрема і висновок земельно-технічної експертизи, не містять даних про те, що відповідач перешкоджає позивачеві користуватись власною земельною ділянкою, належним чином оцінені судами як такі, що не можуть бути належними та допустимими доказами на підтвердження обставин, якими обґрунтовував свої вимоги позивач.

Разом із тим вказані обставини є предметом дослідження судів у справі № 680/1009/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в межах якої останній не позбавлений можливості доводити наявність чи відсутність таких обставин.

Оскільки позивач не довів тих обставин, на які посилався як на підставу позовних вимог, суди дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що відсутність його підпису як суміжного землекористувача на протоколі погодження та встановлення меж земельної ділянки від 30 жовтня 2008 року, який є складовою технічної документації із землеустрою ОСОБА_3 , є підставою для визнання недійсним оскаржуваного державного акта.

При цьому колегія суддів виходить із того, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною, не підписання позивачем акта погодження меж земельної ділянки, навіть при відсутності належного повідомлення позивача про час проведення зазначених робіт, при не доведенні останнім порушення його прав, не є підставою для скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18).

Таким чином доводи заявника про неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є без підставними.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суди попередніх інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови апеляційного суду задоволенню не підлягає, оскільки колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 26 жовтня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 березня 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович