АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року

м. Чернівці

справа № 718/46/22

провадження 822/473/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н.Ю., Лисака І.Н.,

за участю секретаря Паучек І.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго»,

апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2022 року та на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 квітня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Масюк Л.О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі-ПАТ«НЕК «Укренерго») про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку.

Посилається на те, що 29 липня 2014 року його прийнято на посаду електрослюсаря, з ремонту устаткування, 4 розряду, відокремленого підрозділу «Чернівецькі магістральні електричні мережі» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

Згідно наказу №861-к від 15 липня 2021 року позивача переведено на посаду інженера з релейного захисту і електроавтоматики І категорії відділу експлуатації релейного захисту та протиаварійної автоматики Хмельницького регіонального центру обслуговування мережі Західного територіального управління обслуговування мережі дирекції експлуатації та розвитку мережі, що знаходиться по вул. Г.Сковороди, 52 в м. Кіцмань.

Наказом директора з управління персоналом дирекції управління персоналом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» №1766-к від 10 грудня 2021 року позивача відсторонено від роботи, з 11 грудня 2021 року, до усунення причин відсторонення, передбачених підпунктом 4.2 пункту 4 наказу НЕК «Укренерго» від 18 листопада 2021 року №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19», без збереження заробітної плати.

Вважає, що таке відсторонення є незаконним та таким, що не відповідає вимогам закону, просив суд:

визнати незаконним та скасувати наказ директора з управління персоналом дирекції управління персоналом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» №1766-к від 10 грудня 2021 року, яким ОСОБА_1 було відсторонено від роботи, з 11 грудня 2021 року, на час відсутності щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати;

стягнути з Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на його користь заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 11 грудня 2021 року по 03 лютого 2022 року;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним наказ директора з управління персоналом дирекції управління персоналом ПАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» від 10 грудня 2021року № 1766-к «Про відсторонення від роботи» в частині пункту 3 додатку 2 до наказу НЕК «Укренерго» від 10 грудня 2021 року.

Стягнуто з ПАТ «НЕК «Укренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи з 11 грудня 2021 року по 03 лютого 2022 року в розмірі 39196 гривень 50 коп., з яких відрахувати податки і інші обов`язкові платежі.

Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 квітня 2022 року стягнуто з ПАТ «НЕК «Укренерго» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6800 гривень.

Рішення суду першої мотивовано тим, що роботодавцем не враховано час, який необхідно працівнику для проходження медичного огляду напередодні профілактичного щеплення, консультації сімейного лікаря, за необхідності медичного обстеження, а також суд прийшов до висновку, що відповідачем не надано доказів, що позивач у встановленому законом порядку відмовився від обов`язкового профілактичного щеплення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ПАТ «НЕК «Укренерго» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рушення не врахував, що на час виникнення спірних правовідносин постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби» COVID-19 та наказ Міністерства охорони здоров`я від 01 листопада 2021 року №2393 «Про затвердження змін до переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» не оскаржені та не скасовані і є обов`язковими для виконання.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги судову практику із вказаних правовідносин, а саме, постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №337/3087/17, від 08 лютого 22021 року №630/554/19 та від 10 березня 2021 року № 331/5291/19 року.

Суд, ухвалюючи рішення у справі, не звернув увагу, що заявлений позивачем розмір судових витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним із складністю справи.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 , відповідно до наказу №1/3 від 29 липня 2014 року прийнятий на посаду електрослюсаря, з ремонту устаткування, 4 розряду, відокремленого підрозділу «Чернівецькі магістральні електричні мережі» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

Згідно наказу № 861-к від 15 липня 2021 року позивача переведено на посаду інженера з релейного захисту і електроавтоматики І категорії відділу експлуатації релейного захисту та протиаварійної автоматики Хмельницького регіонального центру обслуговування мережі Західного територіального управління обслуговування мережі дирекції експлуатації та розвитку мережі, що знаходиться по вул. Г. Сковороди, 52, м. Кіцмань та підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_1 від 29 липня 2014 року (а.с.53-58) .

Відповідно до наказу голови правління ПАТ Національна енергетична компанія «Укренерго» В.Д. Кудрицького №673 від 18 листопада 2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19» зобов`язано усіх працівників НЕК «Укренерго» до 09 грудня 2021 року надати до відділу адміністрування та обліку персоналу дирекції управління персоналом або до відділу управління персоналом відповідних регіональних підрозділів документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації та/або одну дозу дводозної вакцини від СОVIО - 19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від СОVID - 19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат), або однією дозою дводозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 № 595, та/або про відтермінування вакцинації (а.с.23).

Відповідно до повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19» від 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про необхідність до 09 грудня 2021 року підтвердити вакцинацію від СОVID-19 (а.с.22).

Наказом директора з управління персоналом дирекції управління персоналом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» С.О. Геренко №1766-к від 10 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи із 11 грудня 2021 року до усунення причин, передбачених підпунктом 4.2 пункту 4 наказу НЕК «Укренерго» від 18 листопада 2021 роботи № 673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID - 19», без збереження заробітної плати (а.с.12).

Наказом директора з управління персоналом дирекції управління персоналом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»» С.О. Геренко № 143-к «Про допуск до роботи» від 03 лютого 2022 року, ОСОБА_1 , у зв`язку із наданням документів, що підтверджують наявність протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 допущено до роботи з 03 лютого 2022 року (а.с.99).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 08 грудня 2022 року ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 наказу НЕК «Укренерго» від 18 листопада 2021 року, зобов`язано до 09 грудня 2021 року підтвердити вакцинацію від COVID-19 (а.с.22).

Наказом директора з управління персоналом дирекції управління персоналом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» С.О. Геренко №1766-к від 10 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи із 11 грудня 2021 року до усунення причин, передбачених підпунктом 4.2 пункту 4 наказу НЕК «Укренерго» від 18 листопада 2021 роботи № 673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID - 19», без збереження заробітної плати (а.с.99).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи вчинено з порушенням законодавства, оскільки відсторонення працівника від роботи через ухилення чи відмову від обов`язкового профілактичного щеплення допускається за умов виникнення у працівника обов`язку пройти таке щеплення, про що він має бути проінформований; надання працівникові розумного строку для проходження медичного огляду та отримання щеплення чи документу про протипоказання; документування факту відмови чи ухилення від щеплення. При цьому, відмова від обов`язкового профілактичного щеплення повинна бути засвідчена лікарем; видання керівником підприємства наказу про відсторонення працівника від роботи із зазначенням конкретної правової підстави та строку відсторонення.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Підставою для відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків позивача ОСОБА_1 у наказі №1766-к від 10 грудня 2021 стало посилання на повідомлення ОСОБА_1 про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19.

При відстороненні ОСОБА_1 відповідач керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393, наказом НЕК «Укренерго» від 18 листопада 2021 року №673 «про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19».

При цьому, у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Отже, із змісту ст. 12 цього Закону вбачається, що відсторонюються від виконання робіт працівники у разі, коли вони від обов`язкових профілактичних щеплень відмовилися або ухилилися саме у порядку, встановленому законом.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі- Закон 4004 ) підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частини другої статті 27 Закону 4004 обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно з Законом 4004, а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 квітня 1995 №66, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 серпня 1995 року за №270/806 (далі- Інструкція).

Пунктом 2.3 Інструкції встановлено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011року №59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1159/19897.

Відповідно до 2.2 Інструкції право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання.

Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою, згідно з додатку 1 до Інструкції 66.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється, згідно з додатком №2 до цієї Інструкції.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, посадові особи державної санітарно-епідеміологічної служби зобов`язані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначений законодавством спосіб.

Відповідно вказаному, за відсутності у роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним.

Згідно із частинами 1-3 ст. 12, частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Організацію і проведення профілактичних щеплень врегульовано Положенням про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 № 551).

Пунктом 17 Положення чітко встановлено, що факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником.

Отже, законодавством визначено порядок проведення профілактичних щеплень, а також передбачено порядок, згідно з яким встановлюється та оформлюється документально факт відмови особи від проведення щеплення.

Відповідачем не надано жодних доказів, що у позивача було достатньо часу для проходження такого щеплення, і останній у встановленому законом порядку відмовився від цього обов`язкового профілактичного щеплення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу також на те, що адміністрацією НЕК «Укренерго» при виданні оскаржуваного наказу не було дотримано процедуру відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Так, відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Так, ОСОБА_1 не пропонувалось надати свої пояснення з приводу відсторонення від роботи та не дано належної оцінки його заяві від 06 грудня 2022 року.

У оскаржуваному наказі не вказано причину відсторонення позивача від роботи з 11 грудня 2021 року, а як підставу видання такого наказу зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Однак вказана обставина не є підставою для відсторонення працівника від роботи, відповідно до зазначених вище норм закону.

З огляду на вищезазначене, суд першої дійшов правильного висновку про визнання незаконним наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Разом із тим, вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, суд правильно визначив розмір та період за який потрібно стягнути середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що на час виникнення спірних правовідносин постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби» COVID-19 та наказ Міністерства охорони здоров`я від 01 листопада 2021 року №2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» не оскаржені та не скасовані і є обов`язковими для виконання, оскільки суд першої інстанції задовольнив позов з тих підстав, що роботодавець, вирішуючи питання про відсторонення позивача від роботи не надав останньому достатнього часу для вирішення питання для проходження профілактичного щеплення, а не з тих підстав, що зазначені норм нормативні акти втратили свою чинність.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги судову практику із вказаних правовідносин, а саме постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №337/3087/17, від 08 лютого 22021 року №630/554/19 та від 10 березня 2021 року № 331/5291/19, оскільки у вказаних правовідносинах спір виник щодо відмови батьків від профілактичного щеплення дитини, а у даній справі-щодо визнання незаконним наказу про відсторонення позивача від роботи, у зв`язку з не проходженням профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, а не відмови від щеплення, а тому зазначена апелянтом судова практика у вказаних правовідносинах не підлягає застосуванню.

Щодо оскарження додаткового рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 квітня 2022 року.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: договором про надання правової допомоги від 05 січня 2022 року та додатковою угодою № 1 від 05 січня 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; актом приймання-передачі виконаної роботи 25 березня 2022 року; квитанцією до прибуткового касового ордеру №01/22 від 25 березня 2021 року на суму 6800 гривень.

Оцінюючи співмірність, реальність та пропорційність судових витрат, які просила стягнути сторона позивача, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним із складністю справи, виходячи з наступного.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявні підстави для відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, апеляційний суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6800 гривень є обґрунтованими.

Будь-яких інших доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування додаткового рішення суду першої інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2022 року та додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 03 серпня 2022 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.Ю. Половінкіна

І.Н. Лисак