Справа № 175/3535/21
Провадження № 2/175/1049/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 серпня 2022 pоку Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Новік Л.М.,

за участю секретаря Гонта С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації. Обґрунтовуючи вимоги тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 28.07.1995 року, виданого на підставі рішення № 51 виконкому Ювілейного пос. Ради від 12.07.1995 року, зареєстровано в Новомосковськом бюро технічної інвентаризації на праві власності, записано в реєстрову книгу за № 396-3 від 28.07.1995 р. В вищевказаному житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_3 (мати позивача), ОСОБА_4 (дружина позивача) ОСОБА_5 (онука позивача), ОСОБА_2 (донька позивача).

Відповідач зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1 , мешкала в даному будинку з жовтня 2013 р. по травень 2014 р., а з 2014 року фактично не проживає в даному житловому будинку. Факт реєстрації та фактичного не проживання відповідача підтверджується довідкою № 1230 від 24.06.2021р., виданою адміністратором центру надання адміністративних посл; ОСОБА_6 . Не проживання відповідача в житловому будинку, який належить позивачу, підтверджується актом про не проживання відповідача за місцем реєстрації від 15.07.2021р, які підтверджують, що відповідач не проживає в домоволодінні з 2014 року. Відповідач з 2014 року по 2019 року мешкала у своєї бабусі ОСОБА_7 в житловому будинку АДРЕСА_2 , а з 2019 року мешкає з цивільним чоловіком, та на теперішній час не спілкується з позивачем. Позивач змушений сплачувати комунальні послуги за відповідача, яка не проживає в спірному житловому будинку. Також відповідач має борги в банках та профспілках, в яких вона неодноразово брала кредитні кошти і не повертала, в зв`язку з чим, колектори і на теперішній час продовжують надсилати SMS та дзвонити позивачу з погрозами, так як відповідач, коли брала кредитні кошти, залишала адресу реєстрації АДРЕСА_1 та номер телефону позивача, як контактний. Відповідач фактично втратила своє право користування житловим будинком, оскільки воно було похідним від прав власника - позивача. Відповідач користувався житловим будинком, будучі членом сім`ї власника, на теперішній час відповідач не являється член сім`ї позивача, оскільки відповідач не проживає в спірному будинку, проживає з цивільним чоловіком, та на теперішній час не спілкується з позивачем.

Просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. та 2000,00 грн. витрат на правову допомогу покласти на відповідача.

Відповідач, ОСОБА_2 не погодившись з позовними вимогами звернулася до суду відщивом на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає, з батьком у неї склалися неприязні відносини у зв`язку з чим вона періодично проживає вдома, а коли відносини погіршуються вона проживає за іншою адресою. За період з 2014 року по теперішній час вона періодично проживала у спірному будинку, тому з твердженнями позивача не погоджується.

В судовому засіданні позивач та його представник, адвокат Стасовська Є.А. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача, адвокат Жорніченко Д.В. заперечував проти задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість та безпідставність.

Свідок з боку позивача, ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що по АДРЕСА_1 проживає 11 років, знає як позивача так і його доньку відповідачку. Коли позивач хворів він приглядав за будинком і тоді десь три рази бачив Ксенію, яка приїжджала на кілька годин, але в будинку з позивачем вона не проживає. Згнає. Що ОСОБА_9 не проживає близько 2 років, де вона проживає він не знає. Акт про її не проживання він підписував, цей акт йому надав позивач.

Заслухавши учасників процесу, свідка, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 28.07.1995 року, виданого на підставі рішення № 51 виконкому Ювілейного пос. Ради від 12.07.1995 року, зареєстровано в Новомосковськом бюро технічної інвентаризації на праві власності, записано в реєстрову книгу за № 396-3 від 28.07.1995 р..

З довідки про склад сім`ї №1230 від 24 червня 2021 року вбачається, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (уповноважений власник), ОСОБА_3 (мати), ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_5 (онука), ОСОБА_2 (донька). Відомості про не проживання відповідача за певний період у даній довідці не відображені.

Також на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 15 липня 2021 року складений мешканцями АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , яким засвідчили, що ОСОБА_11 мешкала в даному будинку з жовтня 2013 року по травень 2014 року, а з 2014 року по наступний час фактично не проживає в даному будинку.

Статтями 317, 319 ЦІК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник житлового будинку, квартири згідно зі ст.383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України, ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із положеннями ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

У п. 10 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення,виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення».

Відповідно до положень ст. 156 ЖКУ члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням.

Тож, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім`ї не позбавляються права користуватися житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сім`ї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім`ї право користування таким житлом. Щодо виселення колишніх членів сім`ї власника жилого приміщення, то ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ. В такому випадку виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав докази, що на його думу підтверджують обставини, які є підставою для визнання відповідачку такою, що втратила право на користування житлом, у вигляді акту про не проживання відповідача складеного сусідами та роздруківки повідомлень кредиторів відповідача з вимогами повернути грошові кошти.

Матеріали справи не містять будь-яких належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач протягом 6 місяців не мешкає в житловому будинку без поважних причин або ж змінила місце проживання на інше.

Також матеріали справи не містять доказів, що сам факт реєстрації відповідача в житловому будинку порушує права позивача.

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності суд вважає, що позивачем не наведено переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, оскільки судом не встановлено факту не проживання відповідача понад один рік без поважних причин, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для визнання особи втратившою право користування житлом, тому, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в позові покладаються на рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 64, 72, 116, 156 ЖК України, ст.317, 319,331,405 ЦК України, керуючись ст. ст. 141, 206, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації відмовити.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду може бути подано апеляційну скаргу.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Новік