КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3834/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, який мотивувала тим, що сторони перебували у шлюбі з 05 червня 2016 року та за час шлюбу ними було придбано квартиру у новобудові, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказано, що придбання відбувалося спочатку шляхом укладення в серпні 2017 року інвестиційного договору з компанією «Інтеграл Буд», на ім`я відповідача ОСОБА_1 , з оформленням згоди на таке придбання позивача, а згодом 19 червня 2020 року, було зареєстровано право власності на квартиру.

Таким чином, ОСОБА_4 наголошує, що придбання квартири відбулося під час перебування сторін у шлюбі.

Також позивачка вважає, що оскільки спільна дитина від шлюбу сторін проживає з нею, через маленький вік дитини вона не має можливості працювати та отримувати самостійний заробіток та дохід, а тому існують підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя та просить визнати за нею право на більшу частину квартири.

Враховуючи вказане, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на 2/3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 10 510 грн.

У листопаді 2020 року відповідачем ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності, відповідно до якого останній стверджував, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому зазначив, що фактично шлюбні відносини між ними припинені.

Також ОСОБА_1 вказував, що за час шлюбу сторонами також було придбано автомобіль KIA RIO, 2012 року випуску, який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 . Вказував, що на даний час автомобіль знаходиться у користуванні позивачки, при цьому, зазначив про відсутність добровільної згоди щодо користування даним автомобілем з боку позивача.

Щодо обставин придбання квартири вказував, що ще до укладення шлюбу з позивачем мав намір придбати квартиру у новобудові в м. Києві шляхом використання власних заощаджень, продажем власного майна та взяттям у борг грошових коштів у рідних людей.

Зокрема, вказував, що отримав 79 500 грн від продажу квартири у м. Кам`янець - Подільський Хмельницької області, що становило 5 845 доларів США, які ним були заощаджені.

Окрім того, ОСОБА_1 наголошував, що 22 квітня 2016 року він отримав в борг від рідного брата ОСОБА_6 54 500 доларів США та 8 200 євро. Після чого 21 липня 2017 року уклав попередній договір купівлі продажу квартири №196 . Того ж дня, ОСОБА_1 особисто здійснив валютно-обмінну операцію в ПАТ «Укрсоцбанк» на суму 54 500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становило 1 408 825 грн.

Загалом, шляхом здійснення валютно - обмінних операцій в ПАТ «Укрсоцбанк» 21 липня 2017 року відповідачем ОСОБА_1 було отримано 1 652 775 грн.

ОСОБА_1 наголошував на тому, що того ж дня, 21 липня 2017 року він сплатив суму в розмірі 1 690 459, 09 грн.

Позивач за зустрічним позовом вважає грошові кошти, внесені 21 липня 2017 року на рахунок ТОВ «КУА КРІСТАЛ ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» своєю особистою приватною власністю, оскільки дане майно було набуте ним до шлюбу.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину автомобіля KIA RIO, 2012 року випуску; визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю та стягнути з ОСОБА_4 на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано у порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачену суму судового збору в розмірі 7 882,50 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - задоволено частково.

Визнано у порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобілю KIA RIO, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

В решті позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 735,70 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду без задоволення клопотань про витребування доказів, що мають істотне значення для вирішення справи, без з`ясування у сторони відповідача питань, передбачених ст. 197, 198 ЦПК України, вказує на необхідність таких доказів для вирішення спору між сторонами.

Крім того, апелянт наголошує, що судом не було досліджено й інших обставин, на які посилався відповідач ОСОБА_1 стосовно відсутності у позивачки ОСОБА_3 будь-якого доходу, оскільки вона не працювала та перебувала на утриманні відповідача та посилається на те, що ОСОБА_3 не була стороною договору, а лише як дружина посвідчила свою згоду на укладення даного правочину, хоча й посилається на вкладення у придбання квартири власних коштів.

Відтак, з посиланням на постанову Верховний Суд від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 у якій вказано, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно не створене спільними зусиллями чи працею сторін, а лише одного з них, апелянт просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна подружжя за первісним позовом та задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_1

15 лютого 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , у якому вказує, що судом було вірно критично оцінено твердження відповідача щодо купівлі спірної квартири в серпні 2017 року на підставі коштів, отриманих після укладення договору купівлі-продажу в серпні 2014 року та отриманих в борг у квітні 2016 року.

Також звертає увагу, що відповідно до п. 17 договору купівлі-продажу квартири №917 від 19 червня 2020 року вказано, що він вчиняється за згодою подружжя та не містить жодних застережень про те, що майно є його особистою власністю. Крім того, сам по собі факт здійснення валютно-обмінних операцій відповідачем не підтверджують походження таких коштів та не спростовують презумпції спільності майна.

У відзиві вказує й на те, що судом обґрунтовано було відмовлено у витребуванні деяких доказів, оскільки такі клопотання стосувались третіх осіб, які не є сторонами даного спору, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були викликані до суду та допитані в якості свідків.

Вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини та докази у справі, оскаржуване апелянтом судове рішення винесено без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому у відзиві просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору по квартирі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо поділу квартири між подружжям та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.

Позивачка у справі ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 заперечили щодо доводів, викладених у апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та відповідача у справі та також їх представників, допитавши свідка у справі ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 05 червня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (а.с.6).

Від вказаного шлюбу у сторін по справі народилась спільна дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наданим свідоцтвом про народження (а.с.7).

Крім того, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 серпня 2020 року, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири №917 від 19 червня 2020 року (а.с.14-15).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю відповідача, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що квартира кв. АДРЕСА_1 , та легковий автомобіль KIA RIO, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, що підтверджується доказами з матеріалів справи, а отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Презумпція рівності часток подружжя у даній справі не спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням, відповідних доказів матеріали справи не містять.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову в частині визнання права особистої приватної власності відповідає з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке саме положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 214/3609/18, (провадження № 61-3836св20) вказав, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 22-24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснив, що вартість майна, яка підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належать до спільної сумісної власності речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, провадження № 61-37616 св 18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Системний аналіз матеріалів справ дає підстави для висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі й ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростовано той факт, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, то у задоволенні його вимог про визнання вказаного майна його особистою власністю слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що факт набуття спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_1 підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи, відповідно до якої останній взяв в борг у рідного брата ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 54 500 доларів США на купівлю квартири (а.с.58), апеляційний суд сприймає критично, оскільки ОСОБА_6 є рідним братом ОСОБА_1 та зацікавленою особою.

Так, даючи пояснення в суді апеляційної інстанції вказаний свідок ( ОСОБА_6 ) зазначив, що вказані кошти дійсно ним передавалися відповідачу у справі у квітні 2016 року, а потім ним були повернуті для зберігання йому, і вже в день укладенні іпотечного договору та внесенні коштів братом знову були передані останньому. Даючи оцінку вказаним показам, суд враховує, що на момент можливої передачі вищезазначених коштів, 22 квітня 2016 року відповідачу у справі ОСОБА_1 не могла бути відома вартість майбутньої квартири, при цьому сума зазначених коштів фактично відповідала її вартості вказаній в п.7 Договору купівлі-продажу квартири від 19 червня 2020 року.

Крім того, відповідно до п.17 Договору купівлі-продажу квартири №917 від 19 червня 2020 року вказано, що цей Договір вчиняється за згодою подружжя покупця - ОСОБА_3 , яка викладена в заяві, підпис на якій посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 19 червня 2020 року та реєстровим №916 (а.с.62-65).

Із тексту вказаного договору не вбачається, що спірна квартира, яка є предметом даного договору, є особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Таких застережень під час укладення вказаного договору зроблено не було. Посилання відповідача на те, що вказані вимоги щодо отримання згоди від дружини на придбання квартири ь ули однією із умов укладення даного договору висунуто продавцем колегією суддів сприймається критично, оскільки чинне законодавство визначає випадки оформлення права особистої власності один із подружжя на майно набуто хоч і в шлюбі, але за особисті кошти сторони ( ст. 57 ч.1 п.3 СК України).

Не спростовано відповідачем і заперечення позивачки, щодо відсутності у брата відповідача - ОСОБА_6 вище вказаних коштів у зазначеному розмірі з врахуванням понесених ним витрат на придбання нерухомого майна на власну користь (а.с. 75-78).

Посилався відповідача ОСОБА_1 стосовно відсутності у позивачки ОСОБА_3 будь-якого доходу, оскільки вона не працювала та перебувала на його утриманні, що свідчить про те, що спірна квартира була придбана на його власні кошти, також судом відхиляється, оскільки керуючись положеннями статті 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, апелянт належними та допустимими доказами не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру.

Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя. У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього.

ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти.

Інші доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції і не містять посилань, які б вказували на незаконність постановленого у справі рішення.

Оскільки місцевим судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення а судове рішення без змін.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12 серпня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв