Справа № 212/2478/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2022 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Кіясь А. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2022 року до суду позивач звернувся до відповідача із даним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він 3 лютого 2005 року за наказом № 8-к був прийнятий на роботу підземним гірничим майстром ВАТ "Кривбасзалізрудком", а 7 травня 2018 року за наказом №538 був переведений диспетчером виробничого відділу шахто будівельного управління АТ "Кривбасзалізрудком". Однак 3 травня 2022 року він був звільнений за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП відповідно до наказу №989-к від 3 травня 2022 року. Вважав, що він був звільнений незаконно, оскільки Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 був введений в Україні воєнний стан строк дії якого продовжено. Позивач 9 березня 2022 року подав заяву про відпустку без збереження заробітної плати на період дії військового стану з 10 березня 2022 року по 8 квітня 2022 року, яка необхідна була для евакуації онуків до смт. Східниці Львівської області. Оскільки він не міг виїхати з смт. Східниці Львівської області до м. Кривого Рогу, то подзвонив до начальника відділу заробітної плати ОСОБА_4 , повідомивши їй в телефонній розмові вказані обставини, та що він направить рекомендованим листом заяву про надання йому відпустки без збереження зарплати на період дії військового стану з 9 квітня 2022 року, яку він надіслав 7 квітня 2022 року поштою відповідачу. Отже вважав, що він був відсутнім на робочому місці з 9 квітня 2022 року з поважних причин, а звільнення його з роботи не відповідає вимогам закону. Таким чином вважав необхідним скасувати наказ №989-к від 3 травня 2022 року про його звільнення, поновити його на займаній посаді диспетчера виробничого відділу шахто будівельного управління, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати спричинені йому моральні страждання, які він оцінює у розмірі 32500 грн., стягнувши з відповідача також судові витрати та витрати понесені на правову допомогу.

Не погоджуючись із поданим позовом представник відповідача, адвокат Литвиненко С. В., подала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , вказуючи, що наказом АТ «Кривбасзалізрудком» від 3 травня 2022 року позивача було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул через відсутність на роботі з 10 квітня 2022 року по 24 квітня 2022 року без поважних причин. У позивача були відібрані пояснення після його появи на роботі 25 квітня 2022 року, де він обґрунтував свою відсутність на роботі тим, що направив 7 квітня 2022 року поштою роботодавцю заяву про надання відпустки без збереження зарплати на період дії військового стану, яка фактично була отримана підприємством 21 квітня 2022 року через провину пошти. Інших доказів поважності відсутності на робочому місці позивач не надав, зазначивши, що повернувся до м. Кривий Ріг через хворобу матері. При цьому зазначала, що на території м. Кривий Ріг бойові дії не велися, про що свідчить відсутність Криворізької міської територіальної громади у «Переліку територій, де ведуться бойові дії», затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України. До того АТ «Кривбасзалізрудком» свою діяльність не зупиняло, трудові відносили з позивачем не призупинялись. Додавала, що за заявою позивача від 9 березня 2022 р. за наказом № 22-61/24 ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати тривалістю 30 календарних днів з 10.03.2022 р. по 08.04.2022 р. за сімейними обставинами відповідно до п. 6 ст. 25 Закону країни «Про відпустки». При цьому протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може, однак не зобов`язаний, надавати йому відпустку без збереження зарплати без обмеження строку, встановленого ч. 1 ст. 26 Закону України "Про відпустки", бо отримання відпустки без збереження зарплати вимагає згоди роботодавця. Отже, самовільне використання працівником відпустки визнається прогулом та може бути причиною звільнення працівника з посиланням на правову позицію Верховного Суду в постанові від 03.12.2018 р. у справі № 686/21222/16-ц. Тому саме по собі направлення працівником заяви про надання відпустки без збереження зарплати не є свідченням згоди роботодавця на її надання. Зауважувала, що через недостатню кількість диспетчерів шахто будівельного управління, враховуючи, шо позивачу до цього надана була відпустка, то підприємство не мало можливості та будь-яких підстав погоджувати позивачу надання ще однієї відпустки. Таким чином відповідач не визнав наведені причини відсутності на роботі позивача поважними та прийняв рішення про звільнення працівника, враховуючи ступінь проступку позивача та покладені на нього посадовою інструкцією диспетчера виробничого відділу шахто будівельного управління обов`язки. Враховуючи законність наказу від 3 травня 2022 року про звільнення відповідача, заявлені вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню. Таким чином просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

За письмовими поясненнями представника відповідача також вбачається, що АТ «Кривбасзалізрудком» має свою сторінку в мережі інтернет, де містяться всі можливі засоби офіційного зв`язку з ним, що надає можливість працівникам, які перебувають віддалено використовувати електронну пошту підприємства, зокрема, направляти заяви про звільнення. Натомість, будь-яких звернень від позивача на електронну пошту АТ «Кривбасзалізрудком» не було. Додавав, що за нормативними строками пересилання листів «Укрпоштою» заява позивача мала надійти до підприємства 13 квітня 2022 р., хоча дата закінчення наданої позивачу відпустки 08.04.2022 р., тому ОСОБА_1 знав, що його заява про надання відпустки не надійде до комбінату своєчасно, поставившись безвідповідально до своїх трудових обов`язків. Зазначала, що на підприємстві відсутнє положення, що регулює порядок надання відпусток без збереження заробітної плати, проте є наказ «Про право підпису наказу (розпорядження) про надання щорічної відпустки» № 2942 від 12.07.2021 р., за яким передбачено осіб, які мають право підпису на наказах (розпорядженнях) про надання відпустки. Про те, шо ОСОБА_1 був ознайомлений з переліком осіб, що підписують наказ про надання відпустки без збереження зарплати, свідчить наказ про надання йому аналогічної відпустки №22-61/24 від 10.03.2022 р. Також позивач був обізнаним із порядком підписання та подальшого узгодження заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати. Просив суд таким чином відмовити у позові повністю.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні, підтримуючи заявлені ним вимоги вказував, що внаслідок обстрілу передмістя Кривого Рогу та наступу на м. Київ російських військ з початком бойових дій, його родиною було вирішено вивезти онуків подалі у Львівську область за межі міста Кривого Рогу. На цій підставі він узяв відпустку з 10 березня 2022 року на 30 днів та на машині вивіз онуків на Західну Україну. Перебуваючи там він вирішив продовжити відпустку без збереження заробітної плати, для цього узгодив це питання із представниками відповідача в особі ОСОБА_4 , оскільки до керівництва він не зміг додзвонитися, а його керівник був у відпустці, та надіслав заяву 7 квітня 2022 року поштою на адресу відповідача. Додавав, що у нього був відсутній доступ до комп`ютеру та інтернету на Західній Україні. Згодом його матері стало зле, тому він повернувся до м. Кривий Ріг та вийшов на роботу 25 квітня 2022 року, де написав пояснювальну з приводу відсутності на роботі, а його керівництво вважало, що у нього не було порушень трудового законодавства, однак його все ж звільнили з роботи. На теперішній час він відчуває сильний стрес, оскільки до цього у нього не було жодного порушення внутрішнього розпорядку АТ «Кривбасзалізрудком», де він пропрацював багато років, внаслідок чого звільненням йому було завдано моральної шкоди. Просив суд задовольнити позов.

Представник позивача у судовому засіданні, підтримуючи повністю вимоги позивача, вказувала, що Дніпропетровська область була включена у перелік територій, де ведуться активні бойові дії, а у Криворізькому районі відбуваються регулярно обстріли з боку військ Росії. Таким чином позивач, не будучи обізнаним із вимогами закону, за вказівкою ОСОБА_4 , узгодивши відпустку з 9 квітня 2022 року за ст. 26 Закону України «Про відпустки» із своїм керівництвом, начальником ШБУ АТ "Кривбасзалізрудком", який також поставив свою резолюцію на заяві позивача від 5 квітня 2022 року про таку відпустку, подав заяву поштою про надання йому відпустки через військовий стан без збереження заробітної плати, тому просила суд задовольнити позов ОСОБА_1 повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні, заперечуючи проти заявлених вимог ОСОБА_1 та підтримуючи доводи, викладені у відзиві на позов, зазначала, що обов`язкова відпустка без збереження заробітної плати була надана позивачу з 10 березня 2022 року по 9 квітня 2022 року, яку повністю позивач використав. Вказувала, що ОСОБА_4 не є уповноваженою особою на надання відпустки без збереження зарплати позивачу, тому не мала можливості давати вказівки позивачу з приводу написання заяви про відпустку через воєнний стан в Україні. При цьому АТ «Кривбасзалізрудком» свою діяльність не призупиняв, на вихід позивача на роботу очікували, а ОСОБА_1 свідомо вчинив прогул. Крім того він не цікавився, чи був виданий наказ про його відпуску з 9 квітня 2022 року, що свідчить про самовільне використання ним такої відпустки без погодження із АТ «Кривбасзалізрудком». Додавала, що згода на надання відпустки без збереження зарплати позивачу керівника ОСОБА_1 , начальника шахтобудівельного управління, не давало змоги позивачу розраховувати на отримання погодження такої відпусти, оскільки така заява повинна була пройти у інших структурних відділах підприємства, чого не було дотримано, зокрема заяву не було погоджено юридичним відділом комбінату, який погоджує такі заяви шляхом надання службових записок. При цьому заяву про надання відпустки позивачу з 9 квітня 2022 року було отримано відповідачем лише 21 квітня 2022 року, тобто вже протягом триваючого прогулу ОСОБА_1 , тому підприємство відповідача не могло погодити йому відпустку заднім числом. Отже, просила суд відмовити у позові ОСОБА_1 повністю.

Дослідивши матеріали справи, допитавши свідка та оцінившидокази у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, виходячи з наступного вмотивування.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За правилами ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 24 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Так за ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

На підставі ч. 1, 3 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Закону України "Про відпустки" одним із видів відпусток є відпустка без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до ст. 25, 26 Закону України "Про відпустки".

Суд зазначає, що на підставі п. 6 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку пенсіонерам за віком та особам з інвалідністю III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно.

Натомість, відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачена положеннями ст. 26 Закону України "Про відпустки".

На підставі ч. 1 ст. 26 Закону України «Про відпустку» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

В той же час за ч. 1 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так за ч. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно ж до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого ч. 1 ст. 26 Закону України «Про відпустки».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював з 3 лютого 2005 року у шахто будівельному управлінні АТ "Кривбасзалізрудком", яке є правонаступником ВАТ "Кривбасзалізрудком", підземним гірничим майстром, електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування, диспетчером виробничого відділу до 3 травня 2022 року, звідки був звільнений за прогул без поважної причини за п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № 989-к від 3 травня 2022 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача НОМЕР_1 та копією наказу № 989-к від 3 травня 2022 року по АТ "Кривбасзалізрудком" про звільнення ОСОБА_1 з посади на підстав п. 4 ст. 40 КЗпП, з яким позивача було ознайомлено 3 травня 2022 року з видачою трудової книжки під розпис (а. с. 10, 12, 31-32, 33-34).

Відповідно до наданого суду представником відповідача наказу № 989-к від 3 травня 2022 року вбачається, що він був прийнятий відносно ОСОБА_1 на підставі відсутності виправдувальних документів відсутності позивача на роботі з 10.04.2022 р. по 24.04.2022 р. без поважних причин, що підтверджується табелем обліку робочого часу шахто будівельного управління АТ "Кривбасзалізрудком" за квітень 2022 року, чим позивач порушив правила внутрішнього трудового розпорядку комбінату (а. с. 35).

У своїй пояснювальній записці ОСОБА_1 вказував, що він взяв відпустку без збереження зарплати на період воєнного стану з 10 березня 2022 року по 8 квітня 2022 року, в подальшому він подав 7 квітня 2022 року поштою заяву про надання йому ще відпустки без збереження зарплати з 9 квітня 2022 року на період військового стану. Додавав, що він приїхав до м. Кривий Ріг 23 квітня 2022 року через захворювання матері (а. с. 37).

До справи також було долучено заяву ОСОБА_1 від 5 квітня 2022 року, отриману поштою 21 квітня 2022 року представниками АТ "Кривбасзалізрудком", про надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати на період дії військового стану з 9 квітня 2022 року, яку було надіслано поштою 7 квітня 2022 року на адресу відповідача, що підтверджується фіскальним чеком ПАТ «Укрпошта» та копією конверту на адресу АТ "Кривбасзалізрудком" (а. с. 13, 14, 38, 39).

При цьому суд вказує, що відповідно до наказу № 22-61/24 від 10 березня 2022 року по АТ "Кривбасзалізрудком" вбачається, що ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати на період з 10 березня 2022 року по 8 квітня 2022 року на підставі ст. 26 Закону України «Про відпустки», з яким позивача було ознайомлено під розпис, який було винесено відповідно до заяви ОСОБА_1 від 9 березня 2022 року про надання йому відпустки без збереження зарплати тривалістю 30 днів згідно із п. 6 ст. 25 Закону України «Про відпустки», як пенсіонеру, що підтверджується копією пенсійного посвідчення ОСОБА_1 № НОМЕР_2 (а. с. 40).

Однак, відповідно до наказу АТ «Кривбасзалізрудком» вже від 22 липня 2022 року № 22-91/24 було внесено зміни до наказу № 22-61/24 від 10 березня 2022 року шляхом заміни за текстом такого наказу підставу надання відпустки ОСОБА_1 «ст. 26 Закону про відпустки» на «п. 6 ст. 25 Закону про відпустки», чим було виправлено двозначне тлумачення підстав надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати з 10 березня 2022 року по 8 квітня 2022 року.

Крім того суд зазначає, що ОСОБА_1 був обізнаний із тим, що йому з 10 березня 2022 року надається відпустка за п. 6 ст. 25 Закону України «Про відпустки», як пенсіонеру, оскільки він сам вказував таку підставу при написанні відповідної заяви від 9 березня 2022 року про відпустку (а. с. 41).

Таким чином суд відкидає посилання позивача на те, що ОСОБА_1 просив надати йому відпустку з 10 березня 2022 року по 8 квітня 2022 року на період дії військового стану.

Також суд звертає увагу на те, що заява позивача від 9 березня 2022 року про надання йому відпустки за п. 6 ст. 25 Закону України "Про відпустки" була погоджена із начальником ШБУ, начальником дільниці, гірничим нормувальником та інспектором відділу кадрів після узгодження із юридичним відділом, внаслідок чого був виданий відповідний наказ від 10 березня 2022 року № 22-61/24.

Суд зазначає при цьому, що відповідно до наказу АТ «Кривбасзалізрудком» № 2942 від 12 липня 2021 року «Про право підпису наказу (розпорядження) про надання щорічної відпустки», доведеного до відома керівництва ШБУ, вбачається, що право підпису з надання такої відпустки працівникам шахтобудівельного управління комбінату належить директору ШБУ, начальнику дільниці, гірничому нормувальнику та інспектору з кадрів. В той же час накази про надання усіх інших відпусток (зокрема, без збереження заробітної плати) даним працівникам відбувається виключно на підставі позитивної резолюції Голови правління АТ «Кривбасзалізрудком».

Таким чином було встановлено, що надання відпустки працівникам відповідача без збереження заробітної плати можливе виключно на підставі позитивної резолюції Голови правління АТ «Кривбасзалізрудком», отримання якої для надання ОСОБА_1 відпустки з 9 квітня 2022 року сторона позивача не довела перед судом.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що він є давнім знайомим ОСОБА_1 , який в березні 2022 року виїхав до Львівської області, бо відвіз онуків з м. Кривий Ріг подалі від бойових дій. Він із ним спілкувався по телефону, коли позивач був на Західній Україні, тому знає від ОСОБА_1 , що той узгодив продовження своєї відпустки без збереження зарплати із ОСОБА_4 через те, що ще не було спокійно у м. Кривому Розі, тому він вирішив залишитись ще деякий час у Львівській області. Коли ж він повернувся до м. Кривий Ріг, то виявилось, що позивача збираються звільнити з роботи за прогул, що й було зроблено, внаслідок чого позивач почав відчувати болі в області серця та у нього підвищився цукор у крові через перенесений стрес.

Факт телефонних розмов 7 квітня 2022 року із абонентом ОСОБА_6 , гірничим нормувальником, за телефонним номером НОМЕР_3 підтверджується роздруківкою з мобільного телефону позивача (а. с. 15).

Натомість, суд зазначає, що зміст такої розмови позивачем не було доведено, а від допиту ОСОБА_4 сторона позивача відмовилась.

Пояснення свідка ОСОБА_5 , надані зі слів ОСОБА_1 , також не доводять факту узгодження відпустки без збереження зарплати позивачу представниками АТ "Кривбасзалізрудком".

Також суд відхиляє посилання позивача на те, що начальник шахто будівельного управління АТ "Кривбасзалізрудком" поставив резолюцію на заяві ОСОБА_1 від 5 квітня 2022 року, яка надійшла до відповідача лише 21 квітня 2022 року, про надання ОСОБА_1 відпустки за ч. 1 ст. 26 Закону України "Про відпустки", оскільки начальник позивача не був уповноваженою відповідачем особою щодо прийняття рішення відносно ОСОБА_1 за даною заявою, а отримано таку заяву відповідачем було лише 21 квітня 2022 року (а. с. 38).

З тих самих підстав суд відхиляє посилання представника позивача на те, що начальником шахто будівельного управління АТ "Кривбасзалізрудком" було запропоновано не притягувати до відповідальності ОСОБА_1 через його відсутність на роботі з 10 квітня 2022 року по 24 квітня 2022 року.

При цьому посилання представника відповідача на наявність електронних засобів комунікації з АТ «Кривбасзалізрудком», а так само період доставки листів «Укрпоштою», суд не бере до уваги, оскільки позивач вирішив використати своє право на подання заяви про відпустку за ч. 1 ст. 26 Закону України "Про відпустки" шляхом надсилання заяви саме поштою, вважаючи, що він узгодив надання йому такої відпустки без обмеження строку із гірничим нормувальником, ОСОБА_4 .

Також за витребуваною судом за клопотанням представника позивача довідкою за постановою КМУ № 100 від 8 лютого 1995 року вбачається, що середньо годинна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді диспетчера ШБУ АТ «Кривбасзалізрудком» становила 78,85 грн., а середньомісячна 13246,80 грн.

Судом при цьому було досліджено долучені представником відповідача до справи «Посадову інструкцію диспетчера виробничого відділу шахто будівельного управління АТ "Кривбасзалізрудком" від 4 грудня 2015 року з подальшими змінами, з якими був ознайомлений позивач (а. с. 43-51).

Отже, суд розглядом справи встановив, що починаючи з 10 квітня 2022 року по 24 квітня 2022 року ОСОБА_1 не з`явився на роботу, не маючи підстав для не виходу на роботу, оскільки наказ про надання йому відпустки без збереження заробітної плати роботодавцем не видавався та із АТ «Кривбасзалізрудком» не узгоджувався.

Факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці з 10 квітня 2022 року по 24 квітня 2022 року підтверджується табелем робочого часу за квітень 2022 року по підприємстві відповідача, що не заперечувалось самим позивачем.

Також за Роз`ясненнями Державної служби з питань праці від 3 березня 2022 року «Щодо відносин працівників і роботодавців у період воєнного стану» вбачається, що під час дії воєнного стану в Україні не рекомендовано звільняти працівників за прогул згідно із п. 4 ст. 40 КЗпП до моменту стабілізації ситуації у країні, оскільки під час звільнення працівника, який не з`являється на роботі, не виходить на зв`язок і не надає пояснень щодо причин своєї відсутності, роботодавцю необхідно в обов`язковому порядку дотриматися процедури, передбаченої трудовим законодавством, тобто від працівника слід отримати письмове пояснення.

Аналогічного змісту у справі маються роз`яснення Мінекономіки, долучені представником відповідача, за яким наголошено, що відсутність на роботі працівника саме у зв`язку із бойовими діями не може бути кваліфіковано як прогул без поважних причин, тому для з`ясування причин відсутності працівника на роботі слід отримати від нього пояснення, однак за наявності відповідних підстав у роботодавця залишається можливість для застосування до працівника положень п. 4 ст. 40 КЗпП.

Суд при цьому зазначає, що відповідно до «Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» (з подальшими змінами), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, до наведених територіальних громад Криворізького району Дніпропетровської області віднесено Широківську селищну територіальну громаду та Зеленодольську міську територіальну громаду.

Однак, місто Кривий Ріг не було включено до «Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)».

З огляду на викладене, суд відкидає посилання представника позивача на те, що відсутність на роботі позивача було обумовлено саме бойовими діями, оскільки такі не проводились у місті Кривому Розі та прилеглих околицях міста, що свідчить про наявність права відповідача для застосування до позивача положень п. 4 ст. 40 КЗпП.

Таким чином за наслідком розгляду справи суд вказує, що основною підставою для надання позивачу вказаної відпустки без обмеження строку за ст. 26 Закону України "Про відпустки" мала бути згода сторін, оскільки надання відпустки працівнику без збереження заробітної плати є правом роботодавця, а не обов`язком, а також наявність сімейних обставин чи інших причин та дія воєнного стану, враховуючи Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Натомість, суд зауважує, що сам по собі факт подання ОСОБА_1 заяви про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану за сімейними обставинами не є доказом погодження такої заяви роботодавцем та не покладає на відповідача обов`язку видати відповідний наказ.

Отже, суд дійшов висновку про те, що 10 квітня 2022 року позивач повинен був знаходитись на робочому місці, проте з 10 квітня 2022 року по 24 квітня 2022 року ним було допущено прогул без поважних причин, внаслідок чого відповідач мав законні підстави для звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

При цьому запроваджений в Україні воєнний стан, як такий, та загроза ракетних обстрілів міст, не є достатнім доказом на підтвердження поважності причини відсутності ОСОБА_1 на роботі з 10 квітня 2022 року по 24 квітня 2022 року, а лише факт подання позивачем заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати за ч. 1 ст. 26 Закону України "Про відпустки" не є доказом погодження такої заяви роботодавцем, тому не покладає на відповідача обов`язку видати відповідний наказ, про відсутність якого позивачу було відомо. Вказане натомість свідчить про самовільне використання позивачем без погодження з АТ «Кривбасзалізрудком» відпустки без збереження зарплати.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 5 липня 2021 року по справі № 344/6789/20.

Таким чином на підставі викладеного вмотивування суд дійшов переконливого висновку про те, що заявлений позивачем позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 4-5, 13, 19, 76-81, 89, 133-141, 258-259, 263, 265 ЦПК, -

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 10 серпня 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат", , адреса: м. Кривий Ріг, вул. Симбірцева 1-А.

Суддя Д. О. Козлов