ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4949/22 Справа № 204/816/18 Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договорів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що між нею та ОСОБА_3 23 червня 2006 року було укладено шлюб. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 . Відповідно до Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2016 року шлюб розірвано.

Так, позивачка вказує, що за час шлюбу за спільні кошти подружжям будувався будинок, право власності на який було зареєстровано за чоловіком. В зв`язку із тим, що подальше проживання з чоловіком не склалося, вона була вимушена залишити все спільне набуте майно та домоволодіння в якому проживала. Оскільки мирним шляхом досягти домовленостей щодо поділу майна подружжя не довелося можливим, позивачка вважає за необхідне захистити своє право через суд.

Крім того, в уточненому позові зазначено, що під час розгляду справи, а саме, 03 квітня 2018 року ОСОБА_3 без згоди позивачки, подарував спірне домоволодіння своєму батькові.. Оскільки, при укладенні зазначеного договору позивачка письмової, нотаріальної завіреної згоди на відчуження нерухомого майна не надавала, тому такий договір є недійсним, а також Батько відповідача ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 11 квітня 20018 року за договором купівлі-продажу спірний будинок.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнень, позивачка просила визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ); визнати недійсним договір дарування укладений 03 квітня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , застосувавши наслідки недійсності правочину із скасуванням запису в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірне домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь вказане нерухоме майно.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності ОСОБА_3 на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано у визначеному законом порядку після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 .. При цьому, суд зазначив, що посилання позивачки на те що будинок за адресою АДРЕСА_2 є будинком за адресою: АДРЕСА_1 не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, а думка позивача, що Договір дарування від 03 квітня 2018 року стосується будинку за адресою АДРЕСА_2 є хибною.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що факт доказування, що майно придбавалося, саме за особисті кошти ОСОБА_3 належить останньому. Однак ОСОБА_3 не надав до суду жодного доказу набуття грошових коштів за період будівництва домоволодінні, а також і не звертався до суду з позовними вимогами про визнання особистою приватною власністю. Крім того, апелянт вказує, що суд залишив поза увагою те, що 11 червня 2008 року Розпорядженням № 861-р Дніпропетровської міської ради Міського голови житловому будинку АДРЕСА_3 . Більш того, судом не було з`ясовано та досліджено на підставі яких правовстановлюючих документів була проведена державна реєстрація домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності проводилась на підставі документів домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , зокрема свідоцтва про право власності 2008 року. Апелянт зазначає, що це не є нова реєстрація, а є внесення відомостей до нового Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який утворився 01 січня 2013 року.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , з якою було узгоджено дату судового засідання. 03 серпня 2022 року ОСОБА_9 надала суду письмові пояснення. Більш того, 03 серпня 2022 року ОСОБА_4 особисто ознайомився з матеріалами справи, що вказує на обізнаність про розгляд справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що 23 червня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, від якого у сторін народилася донька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено, що рішенням Красногвардіського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірваний.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка.

Згідно ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказане положення містить і стаття 368 ЦК України.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку.

При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, факт реєстрації спірного майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Встановлено, що рішенням Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 18 листопада 2005 року ОСОБА_3 виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку площею 1026 кв.м в АДРЕСА_1

11 червня 2008 року Розпорядженням № 861-р Дніпропетровської міської ради житловому будинку АДРЕСА_1 , було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_2 (а.с.137 Т.1).

12 червня 2008 року актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального жилого будинку було введено в експлуатацію будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який подружжя будували разом (а.с.138 Т.1).

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради №433 від 20 червня 2008 року затверджено акт державної комісії про введення в експлуатацію будинку за адресою: АДРЕСА_2 житловою площею 142,1 кв.м, загальною 255,0 кв.м. (а.с. 144 Т.1)

Право власності на даний об`єкт нерухомого майна було оформлено на ОСОБА_3 , про що 20 серпня 2008 року останнім було отримано Свідоцтво про право приватної власності на будинок, що розташований в АДРЕСА_2 .

Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації видано витяг від 29 серпня 2008 року № 24427278 про реєстрацію права власності на майно.

Відповідно до інформаційної довідки №268462530 від 02 серпня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що знаходиться в матеріалах справи вбачається, що 23 травня 2017 року реєстратором виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяною Олександрівною за номером запису про право власності: 20594280 проведено державну реєстрацію на підставі Листа, серія та номер: 5329, виданий 24.04.2017, видавник: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради; довідка, серія та номер: 10638, виданий 29.12.2017, видавник: Новоолександрівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області; Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, серія та номер: інвентаризаційна справа № 00443/16, виданий 13.10.2016, видавник: Фізична особа-підприємець ОСОБА_10 .

Відповідно до листа, серія та номер: 5329, виданий 24.04.2017, видавник: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради останній з матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_2 надає ксерокопію свідоцтва про право власності від 20 серпня 2008 року на підставі якого домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_3 ..

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, зазначено, що замовник ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , також домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-2, житловою площею 142,1 кв.м., загальною площею 255,00 кв.м., літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди №1-9,І.

Тобто, реєстрація права власності проводилась на підставі документів на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , зокрема свідоцтва про право власності 2008 року.

Вказане підтверджує той факт, що це не є нова реєстрація, а є внесення відомостей до нового Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який утворився 01 січня 2013 року.

Таким чином, жодної нової реєстрації домоволодіння не відбулося, це є один і той самий об`єкт домоволодіння, що підтверджується підставою реєстрації право власності, де підставою є документи на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Колегією суддів встановлено, що 03 квітня 2018 року між ОСОБА_3 та його батьком ОСОБА_6 , після того, як позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, було укладено договір дарування спірного нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 3 цього Договору ОСОБА_11 є належним власником відчужуваного житлового будинку, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 грудня 2017 року, номер запису про право власності: 20594280, реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна: 101.

Тобто, номер запису про право власності: 20594280 це той запис від 23 травня 2017 та 29 грудня 2017 років, на підставі яких були внесені відомості до нового реєстру на підставі правовстановлюючих документів, які і відносяться до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Більш того, відповідно до п. 2 договору дарування, опис об`єкта є: житлового будинку літ. А-2, житловою площею 142,1 кв.м., загальною площею 255,00 кв.м., літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди №1-9,І.

Цей опис об`єкта є ідентичним опису домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , так як для укладання договору дарування застосовувався технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, за яким зазначено, що замовник ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , також домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-2, житловою площею 142,1 кв.м., загальною площею 255,00 кв.м., літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди №1-9,І.

Встановивши вказані обставини справи, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції, що домоволодіння є різними, оскільки вказане спростовується доказами, зазначеними вище.

До того ж, встановивши відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 здійснював будівництво спірного домоволодіння за власні/особисті кошти, а також те, що він не звертався до суду з позовними вимогами про визнання будинку особистою приватною власністю, - колегія суддів вважає за необхідне визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ), та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину цього домоволодіння.

Крім того, колегія суддів не може погодитись з висновком суду в частині того, що спірний об`єкт нерухомості має різні реєстраційні номери, тобто домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 має реєстраційний номер майна: 24427278, а домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 має реєстраційний номер майна: 101, з огляду на наступне.

Відповідно до порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року №1117, який втратив чинність 22 червня 2018 року та діяв на час внесення відомостей до реєстру на той час: п. 2 реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна (далі - реєстраційний номер) є індивідуальний номер, який присвоюється кожному окремо визначеному об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на об`єкт, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта; п.3 Реєстраційний номер складається з цифр, що розміщуються в певній послідовності та утворюють числа натурального ряду, який формується автоматично за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав під час проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна і використовується для ідентифікації такого об`єкта; п. 4 Реєстраційний номер присвоюється таким об`єктам нерухомого майна, як земельна ділянка, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівля, споруда або їх окремі частини, квартира, житлове та нежитлове приміщення; п. 5 Реєстраційний номер присвоюється державним реєстратором прав на нерухоме майно об`єкту нерухомого майна, право власності на який реєструється вперше в Державному реєстрі прав.

Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 має реєстраційний номер майна: 24427278, який присвоєний 29 серпня 2008 комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради при реєстрації свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 серпня 2008, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20045747 від 29 серпня 2008.

Під час перенесення зазначених вище відомостей 23 травня 2017 року реєстратором виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Тетяною Олександрівною за номером запису про право власності: 20594280 в новий Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, який діє з 01 січня 2013 року, сформувався автоматично за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав новий реєстраційний номер майна: 101, який в свою чергу і є незмінним на час існування об`єкту, оскільки дані відомості до нового реєстру вносилися вперше та новий реєстр присвоює реєстраційний номер майна, що складається з 13 цифр. Натомість старий реєстраційний номер об`єкта майна складався з 8 цифр. Будь-якого ручного внесення реєстраційного номера, тобто старого присвоєного до створення нового реєстру з речових прав на нерухоме майно не передбачено. Крім того, відчуження об`єкта за реєстраційним номером майна, який не відповідає порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера є не можливим.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є одним і ти ж самим домоволодінням, тобто одним об`єктом нерухомого майна.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, не з`ясувавши правові підстави зміни реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна, не дослідивши документи на підставі яких було внесені зміни до нового державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дійшов помилкового висновку про те, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є різними об`єктами.

Визнаючи недійсним договір дарування від 03 квітня 2018 року щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя.

Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України одним із способів захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу особи є визнання правочину недійсним.

Керуючись вказаними нормами права, а також встановивши, що позивачка при укладенні оспорюваного договору дарування не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає ч. 3 ст. 65 СК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України із застосуванням наслідків недійсності правочину.

При цьому, колегія суддів врахувала, що батько відповідача ОСОБА_6 (контрагент за оспорюваним договором дарування) за обставинами справи не міг не знати про те, що відчужуване нерухоме майно належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності і що його син ОСОБА_3 , укладаючи оспорюваний договір, не отримав згоди на це позивачки.

Витребовуючи від добросовісного набувача на користь позивачки 1/2 частину спірного домоволодіння, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що 11 квітня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 321, ч. 1 ст. 319 та ст. 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (ч. 1 ст. 330 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Стаття 388 ЦК України передбачає випадки та обставини, при яких власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача.

Пунктом 3 ч. 1ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом наведеної норми випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Частиною 3 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Як роз`яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, зазначено на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Таким чином, враховуючи той факт, що спірне домоволодіння вибуло з співвласності ОСОБА_1 поза її волею, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для повернення 1/2 частини вказаного спірного майна шляхом його витребування від добросовісного набувача.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 11 204,60 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2022 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ).

Визнати недійсним договір дарування, укладений 03 квітня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Лілією Вячеславівною Дніпровського міського округу Дніпропетровської області, та зареєстровано в реєстрі за №629, застосувавши наслідки недійсності правочину із скасуванням запису в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва та номер - АДРЕСА_2 ), житловий будинок, А-2, житловою площею 142,1 кв.м., загальною площею 255,00 кв.м., літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди №1-9,1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, що розташовані на земельній ділянці площею 0.1 га, кадастровий номер: :01:013:0231.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частину нерухомого майна, а саме: домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва та номер - АДРЕСА_2 ), житловий будинок, А-2, житловою площею 142,1 кв.м., загальною площею 255,00 кв.м., літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди №1-9,1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, що розташовані на земельній ділянці площею 0.1 га, кадастровий номер: :01:013:0231.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 судовий збір у розмірі по 11 204,60 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко