Ухвала

Іменем України

22 липня 2022 року

м. Київ

справа № 755/7402/21

провадження № 61-6600ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного від 09 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив усунути перешкоди у користуванні та володінні кв. АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити йому безперешкодний та вільний доступ до квартири і усіх приміщень квартири.

Позов мотивував тим, що сторони перебували у шлюбі, під час якого придбали кв. АДРЕСА_1 , загальна площа якої 50 кв. м, житлова площа 19,7 кв. м.

Право власності на квартиру зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2013 року № 2956.

Згідно з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року у справі № 755/20672/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, зазначена квартира є спільною власністю подружжя та належить сторонами по Ѕ частині кожному.

Адресою реєстрації позивача та відповідача є адреса їх спільної квартири АДРЕСА_1 , тобто кожен із них, окрім права власності на квартиру, має житлове право на зазначене жиле приміщення.

Позивач зазначав, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з відповідачем у спірній квартирі, а позивач виїхав із спільної квартири, щоб у дітей були спокійні умови для проживання. При цьому, позивач продовжував оплачувати комунальні послуги.

Зазначав, що вже понад рік відповідач регулярно здійснює йому перешкоди у користуванні майном, не дає можливості потрапити у квартиру, неодноразово здійснювала заміну замків вхідних дверей, не даючи при цьому позивачу дубліката ключів, через що останньому неодноразово приходилося викликати поліцію, щоб потрапити до квартири.

Рішенням від 22 липня 2021 року Дніпровський районний суд міста Києва позов задовольнив, усунув ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та володінні кв. АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити ОСОБА_2 безперешкодний і вільний доступ до квартири та усіх приміщень квартири.

Постановою від 09 червня 2022 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року - без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у липні 2022 року, адвокат Незвіський Д. Я., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року, постанову Дніпровського апеляційного від 09 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Підставою касаційного оскарження адвокат Незвіський Д. Я., який діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування частини третьої статті 358 ЦК України у подібних правовідносинах,викладеного у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що кв. АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за позивачем ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу від 22 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льовушкіною С. А. за реєстровим № 2956.

Позивач та відповідач перебували у шлюбі, який рішенням від 25 травня 2018 року у справі № 755/2959/18 Дніпровський районний суд м. Києва розірвав.

Рішенням від 04 листопада 2020 року у справі № 755/20672/19 Дніпровський районний суд м. Києва позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнив. У порядку поділу спільного майна подружжя визнав за кожним із сторін право власності на Ѕ частину кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частини перша та друга статті 319 ЦК України встановлюють, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статі 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 355, статтями 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суди встановили, що між сторонами існує конфлікт з приводу користування спірною квартирою, позивач доступу до спірної квартири не має.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц Верховний Суд дійшов такого висновку: «Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття передбачає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, кожному співвласнику належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватись відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення порядку користування спільним майном.

У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим».

Аналогічні висновки щодо застосування норм права містяться в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15 та у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 570/1999/15-ц (провадження № 61-29371св18).

У пункті 14 постанови від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Положення статті 391 ЦК України передбачають, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та усунення перешкод у користуванні та володінні квартирою, оскільки право співвласника квартири на користування та володіння майном не може бути порушено, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, проте ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Підставою касаційного оскарження адвокат Незвіський Д. Я., який діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування частини третьої статті 358 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16.

Разом з тим, постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16, оскільки зазначена справа та ця справа мають різні встановлені фактичні обставини.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного від 09 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська