ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/10332/21

Провадження № 22-ц/4820/1198/22

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю : представника позивача, відповідача, його представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/10332/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його адвокатом Савченко Оксаною Володимирівною, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року в складі судді Продана Б.Г. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на частку в спільному майні подружжя та усунення перешкод в користуванні майном.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на Ѕ частину набутого у шлюбі майна, а саме: автомобіль «Вольво»; житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0.0333 га, нежитлове приміщення №4 у будинку АДРЕСА_2 та грошові кошти, які знаходяться на рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 в АТ «Ощадний банк України», ПАТ «Приватбанк», АТ «Альфа Банк», а також просила суд усунути перешкоди у користуванні належної їй частки спільної сумісної власності подружжя, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надати їй вільний доступ та користування вище зазначеним майном, стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу та судовий збір.

В обґрунтування позову вказувала, що 23.06.2011 року між нею та ОСОБА_1 був укладений шлюб. Однак, фактичні шлюбні відносини між ним тривали до жовтня 2020 року. В грудні 2020 року нею було подано до Хмельницького міськрайонного суду позов про розірвання шлюбу, який на час подання цього позову не розглянутий.

Також зазначала, що відповідач перешкоджає їй у вільному використанні спільного майна, яке придбане під час шлюбу за спільно здобуті кошти. Добровільно відповідач укласти договір поділу майна, яке, фактично, є спільною сумісною власністю подружжя, не бажає, під час позасудового вирішення спору таку пропозицію відхилив, протиправно утримує в себе оригінали правовстановлюючих документів.

Тому, посилаючись на вищевказані обставини, просила ухвалити рішення, яким задовольнити позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року вказаний позов було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, а саме: автомобіль «Вольво», модель 960, 1991 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 36.6 кв.м., загальною площею 102.7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 250; земельну ділянку, площею 0.0333 га, кадастровий № :06:006:0320, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 250, зобов`язано ОСОБА_1 надати вільний доступ та користування вищезазначеним майном ОСОБА_2 . В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року доповнено резолютивну частину рішення Хмельницького міськрайонного суду від 04 травня 2022 року, зазначено:

Позовну заяву задоволено частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, а саме: - автомобіля Вольво, модель 960, 1991 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; -житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 36.6 кв.м., загальною площею 102.7 кв.м., реєстраційний номер об:єкта нерухомості 250; -земельної ділянки, площею 0.0333 га, кадастровий № :06:006:0320, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 250. Зобов`язати ОСОБА_1 а надати вільний доступ та користування вище зазначеним майном ОСОБА_2 . Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 604 грн. судового збору та 28 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Решту позовних вимог залишити без задоволення.

ОСОБА_1 частково не погодився із рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року та повністю не погодився із додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення від 04 травня 2022 року в частині визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 36.6 кв.м., загальною площею 102.7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 250; земельної ділянки, площею 0.0333 га, кадастровий № :06:006:0320, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 250 та в частині зобов`язання його, ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 вільний доступ до користування вищевзазнкаченим майном та автомобілем Вольво, модель 960, 1991 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 та повністю скасувати додаткове рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року.

Апелянт вказує, що спірний будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку було придбано за 105100 грн, і це є його особистими коштами, отриманими як подарунок від діда ОСОБА_2 . Вказана обставина підтверджується показаннями свідка - ОСОБА_4 . Також зазначає, що після проведеного ремонту у вказаному будинку з 05 листопада 2020 року проживав там разом із своїми доньками, при цьому, позивачка, ОСОБА_2 разом з ними в цьому будинку не проживала.

Отже, апелянт вказує, що вищевказаний будинок та земельна ділянка є його особистою приватною власністю, оскільки придбані за особисті кошти, отримані за договором дарування та ці об`єкти придбані після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 .

Також вважає необґрунтованими позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, оскільки позивачка не надала суду належних та допустимих доказів наявності таких перешкод.

Крім того, апелянт вказує, що розмір пред`явлених позивачкою до сплати витрат на професійну правничу допомогу необґрунтований, оскільки на підтвердження розміру наданих витрат не надано детального опису робіт (надання послуг). Необхідність надання детального опису також визначено в постанові Верховного Суду від 09.10.2020р. у справі № 509/5043/14.

Рішення суду в частині поділу автомобіля в апеляційному порядку не оскаржено та в силу вимог ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 23 червня 2011 року по 26 квітня 2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

12 червня 2020 року ОСОБА_1 як покупець та ОСОБА_5 як продавець уклали договір купівлі-продажу житлового будинку за умовами якого продавець продав (передав), а покупець купив (прийняв) у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Продаж будинку вчинено за 101700 грн.

За п. 15 договору купівля будинку здійснюється за згодою дружини ОСОБА_2 , зміст якої викладено в заяві останньої від 12.06.2020 року до нотаріуса.

12 червня 2020 року ОСОБА_1 як покупець та ОСОБА_5 як продавець уклали договір земельної ділянки за умовами якого продавець продав (передав) а покупець купив (прийняв) у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6825-83300:06:006:0320 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Продаж будинку вчинено за 3400 грн.

За п. 20 договору купівля земельної ділянки здійснюється за згодою дружини ОСОБА_2 , зміст якої викладено в заяві останньої від 12.06.2020 року до нотаріуса.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В силу ч. 1 ст. 69 СК України слідує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Отже за даними нормами сімейного законодавства за загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну правовий статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна.

Норми чинного законодавства визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Водночас, указана презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

П. п. 19, 21, 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Отже сімейним законодавством України презюмуються, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно в цілому набуте одним із подружжя за особисті кошти.

Водночас майно, придбане одним із подружжя за час шлюбу але за кошти, що належали йому особисто, є особистою приватною власністю цього подружжя та не підлягає поділу.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи достеменно встановлено, що сторони за спільні кошти подружжя набули у шлюбі житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку дослідженим доказам і правильно виходив з того, що сторони набули за час шлюбу право власності на вказані об`єкти нерухомості, внаслідок чого вони належить їм на праві спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги, що спірний будинок та земельна ділянка було придбано за 105100 грн, і це є особистими коштами апелянта, отриманими як подарунок від діда ОСОБА_2 , а тому є його особистою приватною власністю, оскільки придбані за особисті кошти, отримані за договором дарування та ці об`єкти придбані після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 слід відхилити.

Апелянтом не доведено достатніми та належними доказами, що спірні об`єкти нерухомості були придбані виключно за кошти, отримані апелянтом в подарунок від діда.

Сам факт укладення договору дарування грошових коштів 11 червня 2020 року не може свідчити про вказану обставину як беззаперечний доказ, оскільки не підтверджує факт придбання майна виключно лише за ці кошти, а лише дає підстави стверджувати про набуття апелянтом права власності на вказані грошові кошти, в той же час жодного підтвердження, що саме за ці кошти був придбаний будинок з вказаного договору не вбачається.

Покази свідка ОСОБА_4 щодо вказаних обставин не можуть безумовно підверджувати ці обставини.

При цьому апелянтом не доведено належними доказами і його доводи, що спірні об`єкти придбані після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 .

Вказані його твердження спростовуються п. 15 та п. 20 договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки за якими ОСОБА_2 як дружина покупця надавала згоду на придбання цього майна.

При цьому в самих договорах відсутні умови, що майно придбано виключно за особисті кошти апелянта, є його особистою власністю.

Так в нотаріально посвідченому договорі купівлі відповідачем квартири від 30 вересня 2016 року, ще задовго до розірвання шлюбу, зазначено, що дружина покупця - ОСОБА_2 повідомила, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, є особистою власністю ОСОБА_1 та придбана квартира буде об`єктом його особистої власності, що підтверджується її особистою заявою на ім`я нотаріуса.

Тобто відповідачу достеменно було відомо порядок оформлення предмету купівлі продажу майна за його особисті кошти під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 а у вищевказаних договорах купівлі житлового будинку та земельної ділянки такі умови договорів щодо придбання майна за особисті кошти покупця та відповідні заяви його дружини відсутні.

Таким чином, укладаючи договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 не вказував, що сплачує продавцю особисті кошти за вказане майно, не заперечував проти отримання згоди дружини ОСОБА_2 на придбання майна, погоджував з позивачем придбання спірного майна, що свідчить, що вказане майно придбано за спільні кошти подружжя і є спільної сумісною власністю сторін.

Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що розмір пред`явлених позивачкою до сплати витрат на професійну правничу допомогу необґрунтований, оскільки на підтвердження розміру наданих витрат не надано детального опису робіт (надання послуг).

Так відповідно до ч. 1 ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

В силу ст. 19 Закону України «Про адвокатуру» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Як передбачено ст. 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Із положень ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі угоди про надання правничої допомоги від 15.03.2021 року та ордеру про надання правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Шкодяком І.А., адвокат Шкодяк І.А. надавав ОСОБА_2 в суді першої інстанції професійну правничу допомогу у справі.

До позовної заяви як додаток адвокат Шкодяк І.А. надав суду Угоду про надання правничої допомоги від 15.03.2021 року, ордер на надання правничої допомоги, опис робіт, виконаних адвокатом, акт виконаних робіт, квитанцію до прибуткового касового ордеру по отримання від позивачки коштів (а.с.7-11).

Із акта виконаних робіт від 20.04.2021 року слідує, що адвокат Шкодяк І.А. надав ОСОБА_2 юридичні послуги та правничу допомогу при судовому розгляді справи та відповідно квитанції № 4 від 19.04.2021 року отримав від ОСОБА_2 28000 грн. як оплату за надані послуги.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі № 910/12876/19, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Матеріали справи не містять клопотання відповідача, поданих на адресу суду першої інстанції про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а тому у суду першої інстанції не було підстав в розумінні вимог норм ЦПК України для зменшення цих витрат за відсутності клопотання іншої сторони.

При цьому твердження апелянта, що позивачем на підтвердження розміру наданих витрат не надано детального опису робіт (надання послуг) не відповідають дійсності, так як на 7 аркуші додатку до позовної заяви такий опис адвокатом Шкодяком І.А. був наданий і позивач, отримуючи позовну заяву з додатками, міг з ним ознайомитись.

Однак доводи апелянта про необґрунтованість позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном автомобілем та житловим будинком з підстав недоведеності цих позовних вимог заслуговують на увагу.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За нормами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач пояснив, що спірний автомобіль та правовстановлюючі документи на нього ще до рішення суду першої інстанції перебували у володінні та користуванні позивача, а жодних перешкод в користуванні будинком позивачу він не чинить.

Представник позивача пояснив, що дійсно спірний автомобіль перейшов у володіння та користування позивача, але вже після рішення суду першої інстанції.

В той же час в спростування тверджень відповідача та в обґрунтування своїх пояснень щодо вчинення перешкод відповідачем позивачу в користуванні спірним майном представник позивача ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в цій частині, не вказав обґрунтувань такого рішення та на підставі яких доказів воно було прийнято.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання надати вільний доступ та користування автомобілем, житловим будинком та земельною ділянкою підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині за недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач зазначила ціну позову в розмірі 215000 грн. з урахуванням Ѕ частини вартості спірного майна. Позовні вимоги задоволено частково та визнано спільною сумісною власністю подружжя майно на загальну суму 200000 грн., 93,02% від заявлених вимог. Позивачем документально підтверджено сплату судового збору за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову на загальну суму 2604 грн. та судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в сумі 28000 грн. Таким чином, на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у сумі 2422,24 (2604х93,02:100) та судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в сумі 26045,24 (28000х93,02:100).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його адвокатом Савченко Оксаною Володимирівною, задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання надати вільний доступ та користування автомобілем, житловим будинком та земельною ділянкою скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спільним сумісним майном подружжя шляхом зобов`язання надати вільний доступ та користування автомобілем, житловим будинком та земельною ділянкою відмовити.

Додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року в частині стягнення судових витрат змінити, виклавши абзац п`ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2422,24 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 26045,6 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 липня 2022 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова