Справа № 463/1549/20 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/724/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, покликається на те, що 14 жовтня 2018 року, сталася ДТП, в результаті якої він отримав садна та синець на голові, перелом кісток склепіння та основи черепа, забій головного мозку, синці та садна на руках та ногах, садно в ділянці правої лопатки, компресійний перелом тіла поперекового хребця L1 2 ступеня, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, а в подальшому став інвалідом III групи. Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 липня 2019 року та ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Зазначає, що крім матеріальної шкоди йому спричинено також моральну шкоду, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, які позначили негативні зміни в його житті, а саме: нестерпному болі в голові, шиї, спині та грудній клітці, безперервному виснажливому лікуванні, переживанні фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, відірваність від нормального активного способу життя, який існував у нього до дорожньо-транспортної пригоди, непрацездатності та призначення групи інвалідності, втраті можливості працювати та забезпечувати себе в повному обсязі. До постановлення вироку суду відповідач жодної моральної та матеріальної допомоги не надавав, однак намагаючись зменшити міру свого покарання, як пом`якшуючу обставину в рамках кримінального провадження, відповідач погодився виплатити матеріальне відшкодування в розмірі 3000 доларів, однак компенсував лише 1200 доларів завданої матеріальної шкоди, що є мізерною сумою, в порівнянні з тою, що вже витратилася та буде витрачатися на лікування.

Звертає увагу, що згідно з висновком амбулаторної судово-психологічної експертизи № 07/К від 02 квітня 2021 року матеріальний еквівалент завданої йому моральної шкоди становить 411 164 грн.

З наведених підстав просить:

-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 411 164 грн.;

-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати за проведення судово-психологічної експертизи в розмірі 18 207 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 411 164 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відшкодування витрат за проведення судово-психологічної експертизи в розмірі 18 207 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 840.80 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що його вина у дорожньо-транспортній пригоді не є беззаперечним доказом наявності факту спричинення позивачу моральної шкоди, а посилання відповідача на погіршення стану здоров`я, яке сталося внаслідок дорожньо-транспортної пригоди не містить в собі жодного доводу, який би вказував на причинно-наслідковий зв`язок між отриманою в результаті дорожньо-транспортної пригоди травмою та моральною шкодою у визначеному позивачем розмірі, а долучені до матеріалів справи медичні документи не є доказами завдання позивачу моральної шкоди. Зазначає, що сплатив моральну шкоду в добровільному порядку, перерахувавши на адресу позивача кошти на загальну суму 30 000 грн. Вказує, що позивачем вчиняються дії щодо отримання страхового відшкодування за завдану шкоду від Акціонерного товариства «Страхової компанії «ТАС», яка на час дорожньо-транспортної пригоди була його страховиком, відтак саме до страховика винуватця дорожньо-транспортної пригоди має передувати звернення про стягнення шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а результат розгляду звернення позивача щодо виплати страхового відшкодування в матеріалах справи відсутній. Вважає, що висновок амбулаторної судово-психологічної експертизи № 07/К від 02 квітня 2021 року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки експертиза проведена більш ніж через два роки після дорожньо-транспортної пригоди, а відтак не може дати ствердну відповідь щодо того, ким завдано моральну шкоду позивачу та не встановлює причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та моральною шкодою в розмірі 411 164 грн. На думку апелянта розмір відшкодування моральної шкоди повинен відповідати принципам розумності, справедливості та співмірності та не може бути більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю за недоведеністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача кошти на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ДТП позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнав позивач у зв`язку з ушкодженням внаслідок ДТП здоров`я та у душевних стражданнях, яких зазнав ОСОБА_3 у зв`язку з ДТП, що сталася 14.10.2018 року з вини відповідача ОСОБА_6 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

З вироку Личаківського районного суду м. Львова від 16.05.2019р. вбачається, що ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. На підставі ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_1 від призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік. Відповідно до ст.76 КК України зобов`язано засудженого ОСОБА_1 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи. (а.с. 8-10)

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З висновку експерта №326/18 від 31.10.2018 року вбачається, що у гр. ОСОБА_3 були виявлені наступні тілесні ушкодження: садна та синець на голові, перелом кісток склепіння та основи черепу, забій головного мозку; синці та садна на руках і ногах; садно в ділянці правої лопатки. Всі ушкодження заподіяні тупими предметами. Крім цього, у нього був компресійний перелом тіла першого поперекового хребця 11 ступеню, котрий утворився в результаті різкого перезгинання хребта в цьому відділі. Всі ушкодження могли утворитися 14 жовтня 2018 року в момент дорожньо-транспортної пригоди та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння. В крові ОСОБА_3 при поступленні у лікарню етанолу не виявлено.

Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №309135, виданою 15.03.2019 року, підтверджується встановлення ОСОБА_3 111 групи інвалідності, йому протипоказана робота з підйомом вантажів, психоемоційним напруженням, рекомендовано лікування в травматолога.

Матеріалами справи, зокрема, випискою із медичної карти стаціонарного хворого №10861, підтверджується, що ОСОБА_3 з 14.10.2018 р. до 05.11.2018 року знаходився на стаціонарному лікуванні з приводу отриманих під час ДТП травм, проходив необхідні обстеження, відповідно до висновку КТГ (комп`ютерна томографія голови) наявні ознаки перелому склепіння та основи черепу, відповідно до висновку КТПВХ (комп`ютерна томографія поперекового відділу хребта) у ОСОБА_3 встановлено компресійний перелом тіла L1 хребця (1-2 ст.).

Долученими до матеріалів справи довідками КНП «Комунальна 8-а міська клінічна лікарня м. Львова» підтверджується перебування ОСОБА_3 на лікуванні з приводу травм, отриманих внаслідок ДТП, лікування з 14.10.2018 року до 05.11.2018 року, в тому числі у відділенні нейрохірургії з 15.10.2018 р. до 05.11.2018 р. з діагнозом: «ПТГ.ЗЧМТ. Забій головного мозгу середньої степені. Перелом кісток склепіння з переходом на основу. Забійні садна голови. Закритий, неускладнений компресійний перелом L1 хребця (1-2 ст.). Розтяг м`язево-зв`язкового апарату шийного відділу хребта. Тупа травма грудної клітки. Забійне садно правої лопатки. Забій грудної клітки справа. Тупа травма живота. Забій передньої черевної стінки».

Довідкою про тимчасову втрату працездатності (лікування) потерпілого у дорожньо-транспортній пригоді від 28.10.2019 року підтверджується тривалий час перебування ОСОБА_3 перебування на амбулаторному лікуванні у КНП «6-а міська поліклініка м. Львова», в період з 06.11.2011 року до 28.10.2019 р. з діагнозом «Травматична хвороба головного мозгу».

Випискою із медичної карти амбулаторного хворого №2230 вбачається, що ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні з 08.02.2019 року до 15.02.2019 року, проходив лікування з приводу травматичної хвороби головного мозку, стан після перенесеної важкої ЧМТ (14.10.2018 року), забою головного мозку середнього ступеня, перелом кісток склепіння з переходом на основу черепа з диплопією, вестибулоатаксичним синдромом, з розладами статики і координації. Компресійний перелом L1 хребця (1-2 ст.).

На думку колегії суддів, вищенаведеними доказами безспірно підтверджується тяжкість травм, отриманих ОСОБА_3 внаслідок ДТП, що сталася 14.10.2018 року з вини відповідача, з приводу отримання яких він неодноразово протягом тривалого часу проходив і стаціонарне, і амбулаторне лікування, завдання йому фізичної болі і страждань, завданих ушкодженням здоров`я.

З врахуванням травм, отриманих позивачем внаслідок ДТП, що сталася 14.10.2018 року, винуватцем якої визнано відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з твердженням позивача про те, що внаслідок отриманих під час ДТП травм він зазнав ушкодження здоров`я, що супроводжувалися перенесеними ним фізичним болем і стражданнями під час ДТП, нестерпним фізичним болем у спині, голові, шиї та грудній клітці протягом усього періоду лікування, яке, як стверджує позивач було болісним, виснажливим, тривалим, призводило до душевних страждань та переживань, а для відновлення попереднього стану потрібен значний час та зусилля.

Внаслідок ДТП та в результаті отриманих травм, позивач став інвалідом, немає можливості повноцінно працювати, в достатній мірі матеріально забезпечувати свою сім`ю, оскільки у нього на утриманні двоє неповнолітніх дітей, дружина, а ушкодження здоров`я, які він отримав під час ДТП, не дають йому можливості фізично працювати, щоб матеріально забезпечувати свої потреби та потреби сім`ї, вільно пересуватися, вести активний спосіб життя, що призводить до тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках та призводить до душевних переживань.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що після ДТП, що сталася 14.10.2018 року з вини відповідача, його супроводжують негативні переживання та спогади, насторога, постійна тривога, емоційні реакції при згадуванні про ДТП, він переніс фізичний біль і страждання, переживає за фізичні незручності та відсутність матеріальних можливостей для лікування, для забезпечення матеріальних потреб сім`ї, відірваність від нормального активного способу життя, який існував у нього до ДТП, знижений, мінливий, нестійкий настрій, безсоння, неприємні сновидіння, постійна депресія, нервозність, дратівливість, реакції замикання у собі, бажання уникати спілкування, контактів, свідчать про обсяг тих душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням внаслідок ДТП його здоров`я.

Під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття вчинених стосовної неї протиправних дій, що досягло певного психологічного стану фізичних (відчуття фізичного болю) чи душевних (відчуття неспокою, хвилювання, дискомфорт тощо) страждань.

На думку колегії суддів, негативні думки та переживання позивача, пов`язані з фактом ДТП, що сталася 14.10.2018 року з вини відповідача, неможливість вести звичний спосіб життя, поява значних побутових незручностей, триваюче лікування, неможливість протягом тривалого часу самостійно пересуватися через отримані травми, переживання, пов`язані з неможливістю працевлаштуватися, погіршенням матеріального становища, свідчать про постійні негативні емоційні переживання позивача, вимагають від нього значних зусиль, призводять до постійної напруги.

Вищенаведене безспірно свідчить, що внаслідок ДТП, що сталася 14.10.2018 року з вини ОСОБА_1 , позивачу завдано моральну шкоду, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням внаслідок ДТП здоров`я та у душевних стражданнях, яких зазнав ОСОБА_3 у зв`язку з ДТП.

Моральна шкода позивача полягає і у душевних переживаннях за сприйняття неповнолітнім сином ДТП, за здоров`я неповнолітнього сина, який в момент ДТП був разом з ним, і дуже сильно налякався, бачучи закривавленого, покаліченого батька, який втратив свідомість.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Оскільки особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а ОСОБА_1 , як володільцем джерела підвищеної небезпеки, на якого законом покладено обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили, не доведено належними та допустимими доказами, що потерпілий ОСОБА_3 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП, колегія суддів вважає підставним та обґрунтованим стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95р., слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Окрім того, на підставі ч. 1 п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував в сукупності негативні наслідки, які настали для позивача, характер та обсяг фізичних страждань та душевних переживань, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, ступінь вини завдавача шкоди, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції взяв до уваги висновок №07/к амбулаторної судово-психологічної експертизи від 02.04.2021 року призначеної судом першої інстанції, де зазначено матеріальний еквівалент моральної шкоди в розмірі 411164,00 грн. (а.с. 75-80), який відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростований належними та допустимими доказами.

Вважаючи висновок №07/к амбулаторної судово-психологічної експертизи від 02.04.2021 року неналежним доказом розміру моральної шкоди, для спростування такого відповідач не звертався ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення у справі додаткової, повторної чи комплексної судово психологічної експертизи, і оскільки відповідач покликається на те, що даний висновок є неналежним доказом на підтвердження завданням ним моральної шкоди у розмірі 411164.00 грн., то саме відповідач зобов`язаний довести належними та допустимими доказами цю обставину.

Враховуючи вищенаведене, фізичну біль та страждання, яких зазнав позивачу зв`язку з ушкодженням здоров`я, які тривають і триватимуть, душевні страждання, яких зазнав позивач у зв`язку з ДТП, що сталася 14.10.2018 року з вини відповідача, зважаючи на обставини ДТП, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги висновок №07/к амбулаторної судово-психологічної експертизи, яким визначено матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_3 , що становить 411164.00 грн. який відповідачем не спростований належними та допустимими доказами,колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку, що на відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 слід стягнути 411164.00 грн.

Доводи ОСОБА_1 про те, що моральну шкоду повинна відшкодувати АТ «СК «ТАС» не можуть братися до уваги, оскільки саме позивач вправі визначати особу, відповідальну за завдану йому моральну шкоду та розмір завданої ним моральної шкоди, надавши суду належні та допустимі докази завдання йому винною особою моральної шкоди та її розмір.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції, який враховуючи фактичні обставини справи, встановлені судом, визначив розмір моральної шкоди в розмірі 411164.00 грн., яка підлягає стягненню безпосередньо з винної у ДТП особи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.08.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк