Справа № 459/3943/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/1790/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2014 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням неодноразових заяв про зміну позовних вимог, покликається на те, що 13 червня 2005 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № CGH0GK00240181, за умовами якого банк зобов`язався позичальнику кредитні кошти в розмірі 27000.00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 червня 2025 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими кредитним договором. Стверджує, що банк зобов`язання за кредитним договором № CGH0GK00240181 від 13 червня 2005 року виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами договору. Однак відповідач своєчасно грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими платежами, передбаченими договором, банку не надав, чим порушив умови кредитного договору. Зазначає, що у зв`язку з порушеннями відповідачем зобов`язань за кредитними договором у нього станом на 22 жовтня 2018 року виникла заборгованість у розмір 75404,31 долар США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 30033,72 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 18220.72 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 1844 долари США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 25205,87 доларів США. Вважає, що кредитодавець вправі на власний розсуд вирішувати питання про стягнення з боржника всієї суми кредитної заборгованості чи окремої її частини, зокрема, лише заборгованості за тілом кредиту. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CGH0GK00240181 від 13 червня 2005 року у розмірі 30033.72 доларів США, що за курсом НБУ 28,06 відповідно до службового розпорядження від 22.10.2018 складає 842746.18 грн., що становить тіло кредиту та судові витрати.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2021 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CGH0GK00240181 від 13 червня 2005 року у розмірі 30 033.72 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 жовтня 2018 року складає 842 746.18 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір в розмірі 4019.40 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності, незважаючи на те, що його представник звертався із заявою про його застосування, оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, відтак право позивача вважається порушеним з моменту порушення строку внесення чергового платежу, тому перебіг позовної давності починається після невиконання чи неналежного виконання боржником обов`язку з внесення чергового платежу, а перебіг позовної давності визначається за кожним із платежів окремо і не ототожнюється із загальним строком кредитування. Зазначає, що стягуючи з нього на користь банку заборгованість за кредитним договором № CGH0GK00240181 від 13 червня 2005 року, судом невірно визначено її розмір, оскільки йому надано кредит в розмірі 27 000 доларів США, а не 30 033.72 доларів США, а розмір заборгованості не підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували розмір заборгованості, визначений банком в розрахунку. Звертає увагу, що заява про зміну позовних вимог була подана банком після початку розгляду справи по суті, тобто після спливу встановленого процесуальним законодавством строку, всупереч вимогам ст. 49 ЦПК України, відтак, суд мав залишити її без розгляду. Покликається на те, що починаючи з 22 квітня 2015 року, йому не можуть нараховуватися штрафні санкції, пеня, а також відсотки за користування кредитними коштами, оскільки в період з 22 квітня 2015 року по 06 травня 2020 року він проходив службу в Збройних Силах України та брав безпосередню участь АТО. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У поясненнях на апеляційну скаргу, АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що до укладеного договору № CGH0GK00240181 від 13 червня 2005 року, між цими ж сторонами 13.01.2013 року було підписано додаткову угоду №2 на підставі, якої розмір кредиту встановлений в сумі 34681,19 дол. США. Доказів визнання цих пунктів договору та угоди недійсними відповідачем не надано. Наведене спростовує твердження відповідача про недоведеність тіла кредиту у розмірі 30033,72 дол. США. Щодо зміни позовних вимог та її розміру, то вважає, що подаючи заяву про зміну позовних вимог, позивач зменшив вимоги і просив про стягнення з відповідача лише тіла кредиту в розмірі 30033,72 дол. США. Безпідставним вважає оскарження відповідачем та його представником рішення в частині відсотків за кредитним договором, в той час, коли такі не були предметом розгляду в суді першої інстанції і рішення про стягнення таких не приймалось. Також зазначає, що між сторонами не укладались додаткові угоди щодо зміни строку виконання зобов`язань, а тому строк повернення кредитних коштів встановлено до 12.06.2025 року. У зв`язку з цим, що банк не змінював строк повернення в розумінні ЦК України - строк звернення із вимогами про стягнення тіла кредиту до відповідача не минув. Після підписання 13.01.2013 року додаткової угоди №2, 30.10.2013 року мало місце погашення простроченої заборгованості тіла кредиту. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 03.09.2014 року, тобто до спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення тіла кредиту. З урахуванням наведеного просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12.04.2018 року.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками про вручення судових повісток, до апеляційного суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Від адвоката Романів С.І., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 30033,72 дол. США тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «ПриватБанк» зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, однак позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання за цим договором не виконав, грошові кошти на погашення заборгованості по тілу кредиту не погашав, що призвело виникнення заборгованості, в тому числі і по поверненню тіла кредиту, а відтак заборгованість по тілу кредиту, яку просив стягнути позивач, підлягає стягненню з відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CGH0GK00240181 про надання кредиту у вигляді неповновлюваної кредитної лінії у розмірі 31916,00 дол. США. на придбання житла, у сумі 27000 дол. США і на оплату страхових платежів у сумі 4916,00 дол. США., зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92% на суму залишку заборгованості за Кредитом комісії в розмірі 0,18% на суму кредиту щомісячно на розрахунково -касове обслуговування.

Того ж дня, 13 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, за умовами якого Іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21-22 т.1).

Відповідно до умов п.2.2.4, п.2.4.2 кредитного договору, позичальник зобов`язався погашати кредит в порядку, сумах і терміни, передбачені п. 1.1, 2.3. даного договору будь-яким способом, не забороненим чинним законодавством України.

13 січня 2013 року між сторонами було укладено додатковий договір №2 до кредитного договору № CGH0GK00240181 від 13.06.2005, відповідно до якого п.1.1 Договору викладено у іншій редакції, а саме, змінено розмір кредитного ліміту в рамках непоновлюваної кредитної лінії до 34681,19 дол. США: 27000 дол. США на придбання житла, а також у розмірі 7681,19 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою 1,09% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця. Додаток 1 (Графік погашення кредиту) викладено в новій редакції.

Кредитний договір укладений на термін до 12.06.2025 року, відповідно до п. 5.1 Договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань

27 травня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №3 до Кредитного договору № CGH0GK00240181 від 13.06.2005, за умовами якого періодом сплати вважати з «25» по «30» число кожного місяця, всі інші умови Договору залишаються незмінними.

Також, відповідно до укладеного кредитного договору № CGH0GK00240181 від 13.06.2005, а саме п.3.2 визначений порядок погашення заборгованості, а саме кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п. 2.2.9, далі пені згідно розділу 4 цього Договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - комісії по кредиту, далі -прострочених відсотків по кредиту, далі - відсотків по кредиту, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п.6.2). Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п.1.1. Сума остаточного погашення може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті комісії, відсотків, і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати вони вважаються простроченими.

Пункт 3.7 Кредитного договору передбачено, що при непогашенні Кредиту в строки, встановлені п.1.1 й 2.3.2 даного Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою.

Укладення кредитного договору, додаткових угод до кредитного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не заперечувалося, що вбачається із змісту заяви про перегляд заочного рішення від 25 грудня 2014 року та долученого до заяви кредитного договору. Зокрема, у заяві відповідач ОСОБА_1 , визнаючи наявність боргу, зазначав, що за період з 17 липня 2014 по 24 грудня 2014 року сплатив на погашення кредиту 1900 дол. США, в підтвердження чого долучив копії квитанції (том 1 а.с.69 зворот, а.с. 80-81), таким чином вважав, що сума боргу на день ухвалення судом рішення змінилась.

19 листопада 2018 року АТ КБ «Приватбанк» подав заяву про зміну позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором виражену в доларах у відношенні до курсу НБУ, позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки просив залишити без розгляду.

Заявами від 03.10.2019, від 30.04.2020, від 04.08.2020, від 25.03.2021 позовні вимоги позивач неодноразово уточнював, у зв`язку з порушеннями відповідачем зобов`язань за кредитними договором остаточно просив стягнути з нього заборгованість станом на 22 жовтня 2018 року по тілу кредиту в розмірі 30 033,72 доларів США, яке складається з поточного тіла кредиту та простроченого тіла кредиту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

З долучених до матеріалів справи розрахунків заборгованості, наданих позивачем, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 частково сплачував кредитні кошти, які розподілялися позивачем у відповідності до визначеного кредитним договором порядку погашення заборгованості.

Проте розмір коштів, які вносились відповідачем на погашення заборгованості, вносились ним в недостатньому розмірі для погашення тіла кредиту та відсотків, а тому, внаслідок порушення порядку погашення заборгованості, визначеного укладеним кредитним договором, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, що підтверджується розрахунками заборгованості, наданими АТ «ПриватБанк».

Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідач, уклавши кредитний договір у валюті - долари США, маючи зобов`язання у вигляді щомісячного платежу у визначеному розмірі, погодився з наданням та сплатою кредиту в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Крім того, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

На підтвердження розміру заборгованості АТ «ПриватБанк» долучив розрахунки заборгованості за договором № CGH0GK00240181 від 13.06.2005, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , останній такий було надано станом на 30.03.2020 року, з якого вбачається наявність у ОСОБА_1 заборгованість по тілу кредиту 21365.77 дол. США- поточна заборгованість, 8667.95 - прострочена заборгованість по тілу кредиту, а всього по тілу кредиту 30022.72 дол. США.

Заперечуючи щодо такого розміру заборгованості, відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду іншого розрахунку на спростування розрахунку заборгованості, наданого АТ «ПриватБанк».

Заперечуючи щодо розміру заборгованості по тілу кредиту, про стягнення якої звернувся банк, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення ним тіла кредиту, не спростував тверджень позивача про наявність у нього заборгованості по тілу кредиту саме у такому розмірі.

В розрахунках заборгованості за кредитним договором № CGH0GK00240181 від 13.06.2005, укладеного між АТ «Приват Банк» та клієнтом - ОСОБА_1 , відображено та враховано всі фінансові зобов`язання відповідача за умовами договору, здійснені відповідачем платежі на виконання умов договору, у тому числі платежі, що були наслідком договірного списання коштів з інших рахунків, в той же час відповідач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів, які б спростовували розмір заборгованості, що у відповідності до ст. 81 ЦПК України є обов`язком відповідача.

Слід зазначити, що ні відповідач, ні його представник не зверталися до суду з клопотанням про призначення судової економічної експертизи для з`ясування розміру заборгованості чи відсутності такої, для з`ясування питання правильності здійснених розрахунків та нарахування заборгованості у відповідності до умов кредитного договору.

Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, апелянт не погодився із сумою заборгованості по тілу кредиту з підстав отримання ним кредитних коштів у меншому розмірі, а саме, в розмірі 27000.00 дол. США.

Такі твердженні апелянта колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що спростовуються додатковою угодою №2 до кредитного договору № CGH0GK00240181 від 13.06.2005 від 31.01.2013 року, за умовами якої пункт 1.1 Договору викладено в наступній редакції, а саме, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу з 13.06.2005 року до 12.06.2015 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 34681.19 дол. США: у розмірі 27000.00 дол. США на придбання житла, а також у розмірі 7681.19 дол. США на сплату страхових платежів.

Слід зазначити, що відповідач не заперечує укладення кредитного договору № CGH0GK00240181 від 13.06.2005 року, укладення додаткової угоди №2 до кредитного договору № CGH0GK00240181 від 13.06.2005 від 31.01.2013 року, такі ним не оспорювались, а відтак є чинними.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, у зв`язку з чим банк набув право вимагати повернення тіла кредиту. Розмір заборгованості визначено судом першої інстанції відповідно до умов договору та вимог закону.

Покликання апелянта на те, що оскільки АТ «ПриватБанк» пред`явив ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення суми кредиту, що підтверджується листом банку від 18.11.2014 №30.1.0.0/2, у якому банк просив не пізніше 30 календарних дні з дати одержання цього листа погасити прострочену заборгованість за кредитним договором, в розмірі: 434934,21 грн. основного боргу, 2612,99 грн. - відсотків, 2107,66 грн. пені, і саме з цього часу було припинене право банку нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки АТ «ПриватБанк» пред`явив позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, які неодноразово уточняв, та остаточно просив задовольнити позовну вимогу про стягнення лише тіла кредиту, а не відсотків і пені.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині дотримання позивачем строку позовної давності на звернення до суду, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу в межах строку кредитування згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченного платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Судом першої інстанції досліджено та надано об`єктивну правову оцінку твердженням відповідача, чи є звернення позивача з позовом у межах строків позовної давності, у зв`язку з чим суд вірно застосував норми матеріального права ст. 256 ЦК України, ст. 257 ЦК України, та ч. 1 ст. 259 ЦК України, ч. 5 ст. 261 ЦК України, та ст. 253 ЦК України.

Так, відповідно до умов кредитного договору, строк виконання зобов`язань спливає 12.06.2025 року, представник позивача звернувся до суду 03.09.2014, тобто до спливу строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд ототожнив строк позовної давності із загальним строком кредитування і строком самого договору, дійшовши висновку про відсутність пропуску строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними і відповідно заява відповідача про застосування строку позовної давності не могла бути судом застосована, незважаючи на її подачу, оскільки, як ствердив відповідач, він по 24 грудня 2014 року, здійснював часткове погашення кредиту, чим визнавав борг за договором, із позовом же Банк звернувся до суду 03.09.2014 року, тобто у межах строку давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява про зміну позовних вимог позивачем була подана після початку розгляду справи по суті, тобто, після спливу встановленого процесуальним законодавством строку та всупереч вимогам ст. 49 ЦПК України, відтак суд мав залишити таку без розгляду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Незважаючи на те, що заява про зміну позовних вимог позивачем була подана після початку розгляду справи по суті, тобто, після спливу встановленого процесуальним законодавством строку та всупереч вимогам ст. 49 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки зазначене порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 03 березня 2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк