УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 932/1276/21

провадження № 61-5338ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега»,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Омега» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та ділової репутації, інформацію в частині, що стосується ОСОБА_1 , поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «Омега» у електронному листі, направленому електронною поштою ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 , та вивішену на дошках оголошень у магазинах ТОВ «Омега», а саме: «ОСОБА_1 - начальника відділу безпеки Київського регіону, було з ганьбою звільнено з компанії за привласнення товарно-матеріальних цінностей шляхом зловживання своїм службовим становищем»;

- зобов`язати ТОВ «Омега» спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом направлення електронного листа з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 з копією на електронну адресу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та шляхом розміщення цього листа на дошках оголошень у магазинах ТОВ «Омега» протягом 3-х робочих днів після набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, з таким текстом спростування: «20 січня 2021 року електронним листом від Департаменту безпеки викладено недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 - начальника відділу безпеки Київського регіону, а саме те, що його було з ганьбою звільнено з компанії за привласнення товарно-матеріальних цінностей шляхом зловживання своїм службовим становищем»;

- стягнути з ТОВ «Омега» на його користь моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та ділової репутації, інформацію в частині, що стосується ОСОБА_1 , поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «Омега» у електронному листі, направленому електронною поштою ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 , та вивішену на дошках оголошень у магазинах ТОВ «Омега», а саме: «ОСОБА_1 - начальника відділу безпеки Київського регіону, було з ганьбою звільнено з компанії за привласнення товарно-матеріальних цінностей шляхом зловживання своїм службовим становищем».

Зобов`язано ТОВ «Омега» спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом направлення електронного листа з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 та шляхом розміщення цього листа на дошках оголошень у магазинах ТОВ «Омега» протягом 3-х робочих днів після набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, з таким текстом спростування: «20 січня 2021 року електронним листом від Департаменту безпеки викладено недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 - начальника відділу безпеки Київського регіону, а саме те, що його було з ганьбою звільнено з компанії за привласнення товарно-матеріальних цінностей шляхом зловживання своїм службовим становищем».

Стягнено з ТОВ «Омега» на користь ОСОБА_1 1 000 грн у відшкодування моральної шкоди, 4 086 грн - судових витрат.

У іншій частині позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «Омега» задоволено, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року, ОСОБА_1 16 червня 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська

від 11 листопада 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

Заявнику необхідно було подати до Верховного Судукасаційну скаргу в паперовій формі, скріплену власноручним підписом заявника або його представника; надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи.

Заявнику роз`яснено, що після подання до Верховного Суду касаційної скарги у паперовій формі, скріпленої власноручним підписом заявника або його представника, касаційним судом перевірятиметься відповідність касаційної скарги вимогам законодавства у іншій частині.

21 червня 2022 року до касаційного суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, скріплена власноручним підписом заявника, та копії цієї скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 522/14156/14-ц; викладених в огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, який затверджено на нараді суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 2 вересня 2019 року (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і частково задовольняючи позов, Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська виходив з того, що інформація, викладена в електронному листі від 20 січня 2021 року, яку просить спростувати позивач, створена та поширена ТОВ «Омега». Крім поширення вказаної інформації з офіційного сайту відповідача на електрону адресу його магазинів, роздрукований текст цього листа також розміщено на дошках оголошень їдалень магазинів відповідача.

Проте ОСОБА_1 звільнено з роботи у ТОВ «Омега» 7 грудня 2020 року за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України, а не з підстав, зазначених в листі.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що доказів наявності обвинувального вироку з приводу вчинення позивачем дій щодо привласнення товарно-матеріальних цінностей ТОВ «Омега» шляхом зловживання службовим становищем, який набрав законної сили, відповідачем не надано.

За таких обставин суд першої інстанції вважав, що ТОВ «Омега» не доведено факту достовірності інформації, яка поширена ним у листі від 20 січня 2021 року.

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровськадійшов висновку, що характер поширеної ТОВ «Омега» інформації про ОСОБА_1 в електронному листі є таким, що містить негативну інформацію про позивача, оскільки перед невизначено широким колом осіб, які ознайомились з поширеною відповідачем інформацією, позивач висвітлений як особа, яка звільнена з ганьбою з компанії за привласнення товарно-матеріальних цінностей шляхом зловживання своїм службовим становищем, і така інформація вводить в оману людей.

Вказане, на думку суду, шкодить діловій репутації позивача та порушує право на повагу до його честі та гідності.

З огляду на викладене, суд вважав обґрунтованим позов ОСОБА_1 в частині визнання недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та ділової репутації, інформацію і зобов`язання спростувати вказану інформацію.

При цьому суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині зобов`язання ТОВ «Омега» спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом направлення електронного листа з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_2 на електронну адресу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), оскільки вказана в електронному листі інформація не була поширена відповідачем саме в такий спосіб.

Частково задовольняючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем порушення його прав відповідачем, та завдання йому моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначив з урахуванням тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках позивача, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. При цьому суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Апеляційний судвиходив з того, що факт розміщення листа від 20 січня 2021 року за відповідним посиланням суд першої інстанції не перевірив, обмежившись дослідженням роздруківок, наданих позивачем; не перевірив наявність в мережі інтернет на офіційному сайті ТОВ «Омега» у вільному доступі спірної інформації відносно позивача.

Позивач стверджує, що інформацію про нього поширено ІНФОРМАЦІЯ_1 у електронному листі серед усіх співробітників ТОВ «Омега». При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що клопотань про призначення відповідної судової експертизи для встановлення факту відправлення електронного листа відповідачем з його електронної пошти, а також кількості і осіб адресатів, які отримали цей лист, позивачем не заявлено.

Крім того, ОСОБА_1 не заявлено клопотання про огляд веб-сайту ТОВ «Омега», електронної пошти позивача та відповідача.

Суд апеляційної інстанції вважав передчасним висновок суду першої інстанції про доведеність поширення спірної інформації в мережі інтернет на офіційному сайті ТОВ «Омега» та зробленим на припущеннях. Апеляційним судом враховано, що судом першої інстанції не досліджено наявності в мережі інтернет на офіційному сайті ТОВ «Омега» у вільному доступі спірної інформації відносно позивача, а також пересилання такої інформації відповідачем електронною поштою визначеній кількості адресатів.

Апеляційний суд вказав, що належні та допустимі докази на підтвердження вказаного факту в матеріалах справи відсутні.

Долучену до матеріалів справи роздруківку «Інформація від Департаменту безпеки» з текстом листа суд апеляційної інстанції вважав неналежним доказом факту розміщення інформації на веб-сайті ТОВ «Омега» чи факту відправлення листа з електронної пошти відповідача визначеній кількості адресатів.

Також апеляційним судом встановлено, що фотокопія тексту листа не містить інформації про дату зробленої фотографії та не дозволяє встановити достовірність розміщення інформації в їдальнях магазинів ТОВ «Омега».

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не встановив на підставі належних і допустимих доказів факт поширення ТОВ «Омега» оспорюваної інформації, що є обов`язковим при вирішенні справи про захист честі, гідності і ділової репутації.

З огляду на викладене апеляційний суд вказав про недоведеність позивачем своїх вимог.

У зв`язку з невстановленням порушень прав позивача, суд апеляційної інстанції також відмовив і у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що з 30 квітня 2014 року до 2 червня 2019 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Омега» начальником відділу у відділі безпеки супермаркету «Варус-510»; з 3 червня 2019 року його переведено на посаду начальника відділу безпеки Київського філіалу ТОВ «Омега».

7 грудня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з ТОВ «Омега» за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що у позовній заяві ОСОБА_1 стверджує про поширення 20 січня 2021 року з електронної пошти ТОВ «Омега» ІНФОРМАЦІЯ_2 на електронну адресу його магазинів - ІНФОРМАЦІЯ_3 листа наступного змісту: «Нагадуємо! В VARUS діє «Політика запобігання розкрадань і шахрайства», згідно якої Компанія не терпить будь-яких проявів розкрадань, шахрайства та зловживання з боку співробітників, незалежно від посади працівника та суми спричиненої шкоди. На жаль, деякі співробітники ігнорують ці вимоги. Так, у грудні Департаментом безпеки магазинів виявлені ряд працівників, які зловживали своїм службовим становищем та привласнювали товаро-матеріальні цінності: ОСОБА_1 - начальник відділу безпеки Київського регіону; ОСОБА_2 - керуючий супермаркету «VARUS-505»; ОСОБА_3 - керуючий супермаркету «VARUS-54»; ОСОБА_4 - заступник керуючого супермаркету «VARUS-54»; ОСОБА_5 - завідуючий складом супермаркету «VARUS-505»; ОСОБА_6 - завідуючий складом супермаркету «VARUS-54». Звісно ж, ці співробітники були з ганьбою звільнені з компанії і не факт, що в подальшому коли-небудь зможуть знайти собі перспективну і стабільну роботу. Департамент безпеки закликає вас працювати чесно, бути відданими цінностям компанії, беззастережно сприяти досягненню її цілей. Лояльний співробітник - це працівник, який сумлінно виконує свої обов`язки, захищає інтереси компанії, а не використовує можливості в своїх особистих корисних цілях. Дотримуйтесь цих простих принципів, дорожіть власною репутацією!».

Також ОСОБА_1 стверджує, що лист у роздрукованому вигляді вказаного змісту вивішено відповідачем на дошках оголошень в їдальнях магазинів ТОВ «Омега».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявна роздруківка «Інформація від Департаменту безпеки» з текстом вказаного листа.

Частинами першою, другою статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Стаття 34 Конституції України визначає, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 275 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина сьома статті 277 ЦК України).

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Отже, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до змісту статті 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача, і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Спростованою може бути інформація, що містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази які б підтвердили факт поширення інформації ТОВ «Омега».

При цьому судом досліджено долучену до матеріалів справи роздруківку «Інформація від Департаменту безпеки» з текстом листа, яку апеляційний суд вважав неналежним доказом факту розміщення інформації на веб-сайті ТОВ «Омега» чи факту відправлення листа з електронної пошти відповідача визначеній кількості адресатів.

Також апеляційний суд встановив, що фотокопія тексту листа не містить інформації про дату зробленої фотографії та не дозволяє встановити достовірність розміщення інформації в їдальнях магазинів ТОВ «Омега».

За таких обставин апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, наявних у матеріалах справи, дійшов правильного висновку про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на недоведеність його позовних вимог.

Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам та повно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Касаційна скарга фактично зводиться до незгоди з ухваленим судовим рішенням, переоцінки доказів та встановлених судом обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким необхідний для забезпечення єдності судової практики, а не можливості проведення додаткового апеляційного перегляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними до правовідносин у справі № 932/1276/21.

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19 предметом позову є стягнення штрафних санкцій (неустойки) у розмірі 630 318,88 грн за прострочення постачання товару.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц та від 14 лютого 2018 року у справі № 522/14156/14-ц касаційним судом встановлено, що позивачами у справах за допомогою належних і допустимих доказів доведено факти поширення недостовірної інформації щодо них відповідачами. При цьому у справі № 932/1276/21 судом апеляційної інстанції вказано, що ОСОБА_1 доказів на підтвердження факту поширення ТОВ «Омега» недостовірної інформації не надав.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови саме Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, у чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.

Тому посилання заявника на незастосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні огляду судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, який затверджено на нараді суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 2 вересня 2019 року, касаційним судом не приймаються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 17 травня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук