Справа № 712/3589/22
Провадження № 2/712/1776/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Шаповал А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, посилаючись на те, що 26.09.2009 року ОСОБА_1 вступила в шлюб із ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 26.09.2009 року, актовий запис № 1461 від 26.09.2009 року.

Від шлюбу позивач із відповідачем мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 28.07.2011 року, актовий запис № 809 від 28.07.2011 року) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 08.02.2017 року, актовий запис № 165 від 08.02.2017 року).

Протягом останнього року сімейне життя позивача із відповідачем поступово погіршувалось, несумісність характерів та систематичні непорозуміння, що постійно виникали між ними призвели в результаті до фактичного припинення шлюбних відносин.

З жовтня 2021 року позивач разом із дітьми проживають окремо на орендованому житлі. Подружніх відносин із відповідачем не підтримує, спільного господарства вони не ведуть.

Діти знаходяться майже на повному утриманні позивача. Регулярної, щомісячної матеріальної допомоги на спільних дітей від відповідача позивач не отримує.

Це, зокрема, виявляється у тому, що відповідач відмовляється добровільно регулярно надавати кошти на їх утримання, а саме: на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів тощо.

За таких умов, позивач не має можливості належним чином самостійно, без участі батька, утримувати дітей.

На момент звернення до суду з даною позовною заявою, між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди з приводу способу виконання відповідачем свого обов`язку утримувати малолітніх дітей.

Позивач самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати дітей, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на неї законом та необхідні для належного їх утримання.

Дохід у позивачки не великий, що підтверджується довідкою про доходи № 7 від 28.01.2022 року ТОВ «Національна горілчана компанія».

До того ж, позивач ще несе і витрати на оренду житла для себе та дітей (4500 грн. щомісячно + комунальні платежі), що підтверджується Договором оренди квартири від 13.10.2021 року.

Відтак, матеріальне становище ОСОБА_1 і спільних із відповідачем дітей є вкрай вразливим без постійної допомоги останнього.

Витрати та ціни на харчування, одяг, медикаменти на даний час є дуже високими.

Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач не завжди має постійне місце роботи і дохід його мінливий, позивач просить визначити останньому аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі - 2500,00 грн. щомісяця на кожну дитину.

Інших дітей, окрім спільних із позивачкою дітей, а також непрацездатних батьків відповідач не має.

Просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , кошти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (аліменти) .у твердій грошовій сумі в розмірі - 2500,00 грн. на кожну дитину з подальшою індексацією відповідно до закону щомісячно з дати подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, просив суд стягувати аліменти у розмірі 3000 грн., оскільки у них з позивачем була домовленість і ним сплачувалися аліменти вданому розмірі, оскільки ним сплачуються комунальні послуги за квартиру в якій зареєстровані позивач та діти.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1461.

Від шлюбу сторони мають дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які на даний час проживають з позивачем.

Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.06.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до акту про фактичне проживання від 16.05.2022 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 , разом з: син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 .

Таким чином, судом встановлено, що на даний час діти проживають разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з частиною другою ст. 184 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року, то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Частиною другою ст. 8 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що за наявності підстав, визначених цим законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Таким чином обов`язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст. 184 Сімейного кодексу України, що зобов`язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення, керуючись при цьому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078, з наступними змінами та доповненнями.

Таким чином, обов`язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме положеннями ст. 184 СК України, що зобов`язує державного виконавця здійснювати таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Присудження аліментів на утримання дитини не вимагає як обов`язкової підстави встановлення факту уникнення одного чи обох батьків від обов`язку щодо забезпечення дітей, головними критеріями - є необхідність отримання кожною дитиною достатнього рівня життя, який забезпечуватиме її гармонійний розвиток.

У відповідності до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із Законом України «Про бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум з 01 січня 2022 року: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні;

Тим самим, мінімальний розмір аліментів на дитину віком 5 років не може бути меншим ніж 1100,5 гривень, а для дитини віком 11 років не менше 1372 грн.

Судом встановлено, що на даний час діти проживають разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, відповідач з травня місяця у добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання дітей, які перебувають на повному матеріальному утриманні позивача, що є підставою звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

При винесенні даного рішення суд враховував, що відповідач має задовільний стан здоров`я, його працездатність, те що він не є інвалідом, не має тяжких захворювань (відсутність доказів, які могли б спростувати встановлені дані факти).

Відповідно до довідки про доходи від 23.08.2022 року № 17 П`явка ОСОБА_5 працює в ТОВ «Укрмедтекстиль» з 03.11.2021 року. На даний час займає посаду вантажним. Дохід за період з 01.02.2022 року по 31.07.2022 року склав 65815,92 грн.

Позивачка в судовому засіданні посилалася на той факт, що вона працює ТОВ «Національна горілчана компанія» та отримує заробітну плату у розмірі 7000 грн., однак суд не може взяти до уваги дане твердження позивача, оскільки останньою не надано суду доказу (довідки про доходи), який би підтверджував даний факт. Позивачкою лише надано довідку про доходи за період з липня по грудень 2021 року.

В судовому засіданні відповідач стверджував той факт, що ним сплачуються комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_3 , в якій зареєстрована позивач разом з дітьми, що не заперечувалося позивачем.

Відповідно до договору оренди квартири від 13.10.2021 року ОСОБА_1 орендує 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Будь-яких інших доказів на підтвердження передбачених ст.182 Сімейного кодексу України обставин - матеріального стану та стану здоров`я, відносно відповідача, а також позивача, суду не надано, крім тих, що досліджені у судовому засіданні, не встановлено таких і при розгляді справи. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто.

Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Відповідно до положень частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, положеннями ч. 3 ст. 181 СК України, якими регламентовано право того з батьків, разом з яким проживає дитина, обирати спосіб стягнення аліментів.

Суд погоджується зі способом визначення аліментів у твердій грошовій сумі, що обраний позивачем, оскільки це передбачено ст. 184 СК України, та, при визначенні величини аліментного платежу, суд враховує величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та вважає, що розмір аліментів, зазначений у позові перевищує його величину, а тому суд приходить до висновку про визначення стягуваних аліментів у розмірі 1500 грн. на кожну дитину. Такий розмір аліментів відповідатиме в мінімальних, визначених Законом, матеріальним інтересам дитини і дотриманню його права на забезпечення необхідних мінімальних матеріальних потреб, та не поставить у скрутне матеріальне становище відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а саме з 18.05.2022 року.

Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів неповнолітніх дітей, беручи до уваги матеріальний стан сторін, обов`язку обох батьків по утриманню дитини, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1500 грн., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1500 грн., щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 18.05.2022 року і до досягнення дітьми повноліття.

Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами.

Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір в дохід держави в розмірі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 84, 180-183, 184, 191 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 265, 268, 354, 430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , уродженця м. Черкаси, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , працюючого в ТОВ «УКРМЕДТЕКСТИЛЬ», аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1500 грн., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1500 грн., щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 18.05.2022 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн. до Державного бюджету України.

В частині стягнення аліментів рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: В.А. Романенко

Повний текст рішення суду виготовлений 31 серпня 2022 року.