Справа № 396/1291/21
Провадження № 2/396/514/21
РІШЕННЯ

Іменем України

26.07.2022 року м. Новоукраїнка

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Русіної А.А.,

за участю секретаря судового засідання Андріяш І.С.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м.Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу № 396/1291/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком, шляхом виселення. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що їй на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 23 червня 2001 року, що посвідчений державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори Українською Н.М., та договору дарування від 30 грудня 2004 року, що посвідчений державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори Українською Н.М. на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

У зазначеному будинку зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишній чоловік), позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 (син).

Шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2021 року.

Позивачка вказує, що незважаючи на розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин відповідач не бажає висилятися з будинку та претендує на проживання в ньому. Проживаючи разом з позивачем, в її будинку, відповідач систематично вчиняє над нею психологічне насилля (принижує, ображає нецензурними словами) та погрожує фізичною розправою. Побоюючись на своє життя та здоров`я, позивачкою були подані заяви до поліції. По обставинам звернення були складені протоколи про адміністративні правопорушення, за результатом розгляду яких, Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області постановою від 17.08.2021 року, притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вважає, що проживання відповідача у належному позивачці на праві особистої власності будинку, обмежує її права як власника, а також враховуючи, що ним під час проживання вчиняються протиправні дії, що шкодять її психічному та фізичному здоров`я, тому просила ухвалити рішення яким усунути перешкоди в користуванні належним їй майном шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

30.09.2021 року ухвалою судді Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

06.12.2021 року від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

12.04.2022 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено дану справу до судового розгляду.

01.06.2022 року позивачка ОСОБА_1 через канцелярію суду подала заяву про виклик свідка та клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила, що є єдиним власником житлового будинку. З відповідачем разом не проживають з квітня 2021 року, однак відповідач систематично приходить до домоволодіння позивачки, намагається зайти до нього, з метою залишитися проживати, при цьому ображає нецензурною лайкою її та дітей, погрожує фізичною розправою. Разом з тим, відповідач постійно вчиняє перешкоди, щоб вона з дітьми не мали змоги зайти у двір та потрапити до будинку. Під час сворок, відповідач руйнує майно, яке належить їй та дітям, відбирав телефони та гроші. Відповідач вживає наркотичні засоби, та перебуваючи в неадекватному стані, псує речі, виносить їх з дому, по відношенню до неї та дітей вчиняє домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, при кожній зустрічі ображає нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою. В одній із сварок вдарив старшого сина та зламав йому ногу. Крім того, відповідач надсилає повідомлення з образами та погрозами в її сторону. Вказала, що поставила замки на хвіртку та вхідні двері будинку, проте відповідач перелазить через паркан та погрожує, що спалить будинок. Також, відповідач вчиняє перешкоди їй, коли вона йде з дому, підпирає двері, тримає калітку та перекриває виїзд з гаража. З метою підтвердження обставин на які вона посилається в позові, змушена була встановити відеокамери на подвір`ї будинку для фіксування фактів перебування відповідача біля домоволодіння, спроби його зайти в будинок, та всі його протиправних дій, що супроводжуються агресивною, неадекватною поведінкою відповідача відносно неї та дітей. Наголосила, що востаннє відповідач приїздив до її будинку та вчинив домашнє насильство 22.06.2022 року, яке виражалося у нецензурних висловах, погрозах фізичною розправою та знищенням (підпалрм) майна .

Допитаний 02.06.2022 року в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що відповідач по справі ОСОБА_2 є його рідним батьком, який з квітня 2021 року з ними не проживає, проте систематично приходить до домоволодіння, заходить на подвір`я та будь-яким шляхом намагається зайти в будинок. При цьому руйнує майно та виносить речі. Проживання з відповідачем в одному будинку є неможливим, оскільки ОСОБА_2 влаштовує скандали, перешкоджає їм у вільному користуванні житлом, постійно приїздить до будинку, намагається силою зайти до нього, оскільки вказує, що зареєстрований в ньому, висловлюється нецензурною лайкою в адрес матері та нього, погрожує фізичною розправою та застосовує фізичну силу. Востанній приїзд відповідача батько наніс йому тілесні ушкодження, вдарив та зламав ногу, за даним фактом було відкрите кримінальне провадження. Вказував, що неодноразово мати зверталася до поліції з заявами про вчинення домашнього насильства відповідачем, в результаті чого відповідача притягували до адміністративної відповідальності, бульш суттєвих дій не вчиняли, оскільки останній зареєстрований в будинку та в будинку знаходяться його речі.

Відповідач ОСОБА_2 про розгляд справи повідомлений належним чином, відповідно до п. 2 ч.7 ст. 128 ЦПК України судові повістки про виклик до суду неодноразово надсилалися відповідачу, які останній не отримував,про що свідчать поштові конверти від 04.05.2022 року, 26.05.2022 року, які повернулися на адресу суду із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Згідно інформаційної довідки № 380/04-10 від 27.09.2021 року Відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради - ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .Також, відповідач обізнаний про перебування даної справи на розгляді у суді, шляхом направлення йому, 14.12.2021 року серетарем судового засідання телефонограми.

Крім того, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, 16.04.2022року, 20.05.2022 року, 03.06.2022 року розміщено оголошення про повідомлення відповідача про дату та час судового розгляду справи на веб-сайті "Судова влада".

Відповідач, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України та шляхом оголошення на веб-сайті "Судова влада" в судове засідання призначене на 26.07.2022 року

Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 11.08.2001 року укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено на ОСОБА_6 (а.с.6).

19.08.2021 року за рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.21-22).

На підставі договору купівлі- продажу житлового будинку від 22.06.2001 року ОСОБА_5 є власником Ѕ частини житлового будку по АДРЕСА_1 , інша Ѕ частини на праві власності належить ОСОБА_7 (а.с.23).

30.12.2004 р. ОСОБА_1 набула права власності на іншу 1/2 частину житлового будинку за договором дарування, відповідно до якого ОСОБА_7 безоплатно передала ОСОБА_1 у власність свою частину будинку по АДРЕСА_1 (а.с.24).

З архівної довідки від 28.06.2022 року виданої КП "Благовіщенське МБТІ" про те, що ОСОБА_1 належить право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , за архівними даними реєстрових кних КП "Благовіщенське МБТІ" станом до 01.01.2013 року належало ОСОБА_5 - 1/2 частина домоволодіння - договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори від 22.06.2001 року Р № 2082 та 1/2 частина домоволодіння - договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу від 30.12.2004 року № 3796, реєстрова книга № 24, запис 5043 (а.с.116).

Отже, як встановлено судом та підтверджується вказаними документами, житловий будинок по АДРЕСА_1 на праві особистої власності належить ОСОБА_1 .

Згідно домової книги в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 03.09.2001 року; позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 17.01.2003 року; син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований з 17.01.2003 року; син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований з 27.05.2014 (а.с.7-11).

З матеріалів справи вбачається, що зі сторони відповідача по відношенню до позивачки та їх дітей вчинялися протиправні дії фізичного та психологічного характеру, що підтверджується неодноразовими зверненнями позивачки до відділу поліції з заявами від 03.11.2021 року та 01.12.2021 року про вчинення відповідачем відносно неї та дітей домашнього насильства (39-40).

На підтвердження протиправної поведінки відповідача до матеріалів справи долучено копії постанов суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Вказаними постановами суду ОСОБА_2 визнано винним та накладено адміністративні стягнення у виді штрафу (а.с. 13-14, 117).

Протиправна поведінка відповідача за місцем проживання, також підтверджується з переглянутих в судовому засіданні аудіо- та відеозаписів, на яких зафіксовані голосові повідомлення відповідача з нецензурною лексикою, образами та погрозами по відношенню до позивачки ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_4 . З переглянутого відеозапису вбачається, що відповідач перебуває біля паркану на території домоволодіння позивачки (а.с.47- 48, 121).

Протиправні дії відповідача негативно відобразились на психологічному стані позивача, що підтверджується висновком експерта Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 13.07.2022 року № СЕ-19/112-22/4143-ПС, який був виконаний в рамках кримінального провадження № 0000112 від 13.04.2022 року, та яким встановлено, що протиправна поведінка зі сторони відповідача по відношенню до позивача є психотравмувальною для ОСОБА_1 (а.с.95-113).

Неналежну поведінку відповідача за місцем проживання також підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , син сторін, який пояснив, що відповідач не проживає разом з ними з 2021 року. Вказав на неодноразові факти вчинення відповідачем дій домашнього насильства, в часті висловлювання в сторону матері та нього нецензурною лексикою, спричинення тілесних ушкоджень, нищення майна. Підкреслив, що вчинення таких дій відбувається в час перебування відповідача в неадекватному стані. Також, вказав, що відповідач надсилає йому погрози та образи у мобільних меседжерах.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно із частиною першою пункту 1, 2 ст. 57 СК України майно, яке набуте кожним з подружжя до одруження, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір купівлі-продажу - це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму ст. 655 ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка до реєстрації шлюбу 11.08.2001 року з відповідачем, за договором купівлі - продажу від 22.06.2001 року набула права власності на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 . Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, набула права власності на іншу Ѕ частину будинку за договором дарування від 30.12.2004 року, яку отримала в дар від ОСОБА_7 , власника іншої Ѕ частини спірного будинку.

Отже, на підставі договору купівлі-продажу та договору дарування, спірний будинок по АДРЕСА_1 у відповідності до ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивачки ОСОБА_1 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно ч. 3ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Такого висновку дійшла Велика палата Верховного Суду в справі N 686/11782/17-ц від 15 січня 2020 року. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі N 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі N 243/7004/17-ц (провадження N 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження N 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі N 766/12748/16-ц (провадження N 61-31405св18).

Згідно частини першої статті 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З аналізу вказаної норми можна зробити висновок про те, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо.

Систематичність порушення правил співжиття визначається, виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу. Такий висновок зробив ВС в постанові від 22 січня 2020 року у справі N 679/1657/18. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Верховним Судом також зазначено про необхідність враховувати та належним чином перевіряти доводи позивача про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Крім того, для правильного вирішення справи суди повинні встановити, що попередні заходи запобігання виявились безрезультатними.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц (провадження N 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Вирішуючи спір про виселення відповідача, суд також бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03 вересня 2020 року у справі Левчук проти України.

У даному рішенні ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Наявні у розглядуваній справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу колишній чоловік позивачки порушує правила співжиття, що підтверджується постановами Новоукраїнського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області від 17.08.2021 року та 27.01.2021 року, а також кримінальним провадженням внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.04.2022 за № 0000112 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Така поведінка відповідача завдає перешкоди позивачу в користуванні житловим приміщенням, а також завдає шкоди здоров`ю позивача. Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не сприяло вихованню останнього в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень. Оцінюючи ситуацію в цілому, суд вбачає потенційний ризик домашнього насильства також і у майбутньому, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом.

Витрати з утримання будинку несе позивачка, спільного побуту сторони не ведуть. Враховуючи, що відповідач періодино приходить та намагається залишитися в будинку, яке належить позивачу на праві власності та добровільно звільнити житло, відповідач не бажає, також відповідач не бажає забирати свої речі з будинку.

Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача позивачка посилається на те, що відповідач систематично вчиняє сварки з нею, зловживає наркотичними засобами, ображає її з дітьми нецензурною лайкою та порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з відповідачем в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними. З наведених обставин в діях відповідача вбачається систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними, у зв`язку з чим ОСОБА_2 слід примусово виселити із вказаного житла.

Ухвалення рішення суду про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та виселення є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, так як право позивача на її особисту недоторканість має пріоритет перед правом відповідача на житло. При прийнятті рішення судом враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак застосування такого заходу може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб.

На підставі наведеного та керуючись Конституцією України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України, 109, 116, 157 ЖК України, ст.ст.12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 280-285, 356 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття.

Повний текст рішення виготовлено 27.07.2022 р.

Суддя: А. А. Русіна