ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2157/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Котвицького В.Л.

за участю:

секретаря судового засідання: Яценка Ю.О.

представників позивача: Праведної П.А.

Волкової Ю.Я.

відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу у сумі 23 119,70 грн. та судових витрат.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач зазначив, що 15.07.2020 в м.Києві на бульв. Дружби Народів з вини відповідача сталась ДТП.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 02.09.2020 відповідача визнано винним у спричиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю належного позивачу заподіяно матеріальну шкоду.

Згідно акту виконаних робіт ТОВ "Еліт-Автоцентр" здійснило розрахунок ремонту транспортного засобу належного позивачу на загальну суму 42 479,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність відповідача буда застрахована у ПАТ "СК "Євроінс Україна", до якого позивач звернувся із заявою про відшкодування шкоди.

ПАТ "СК "Євроінс Україна" складено страховий акт №31153/20 від 02.09.2020, відповідно до якого розмір страхового відшкодування становив у сумі 19 359,30 грн., оскільки страхувальник не повідомив страховика у строки і за умови, передбачених п. 33.1.2 Закону України "Про ОСЦПВВНТЗ". ПАТ "СК "Євроінс Україна" виплатило позивачу страхове відшкодування у сумі 19 359,30 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3680 від 02.09.2020.

У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача у рахунок відшкодування витрат грошову суму у розмірі 23 119,70 грн. (42 479,00 грн. - 19 359,30 грн.).

Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 03.08.2021 в справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у запереченнях проти позову.

Суд, заслухавши учасників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 15.07.2020 о 20 год. 00 хв., в м. Києві, по бул. Дружби Народів, керуючи автомобілем марки «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме: не дотримався безпечної дистанції внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 .

У відповідності до постанови Печерського районного суду м. Києва від 02.09.2020 винним у спричиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано водія автомобіля «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, що мала місце 15.07.2020 у м.Києві по бул. Дружби Народів, за участю транспортних засобів: автомобіля марки «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

В результаті Дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить на праві власності ВЧ НОМЕР_3 Національної гвардії України., заподіяно матеріальну шкоду, що відповідно до розрахунку суми матеріального збитку від 04.11.2020 становить суму 42 479,00 грн.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідача буда застрахована у ПАТ "СК "Євроінс Україна", саме до неї позивач звернувся із заявою про відшкодування шкоди.

Страхове відшкодування виплачено ПАТ "СК "Євроінс Україна" на підставі заяви позивача та згідно платіжного доручення № 3680 від 02.09.2020 у розмірі 19 359,30 грн.

У відповідності до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Позивач обгрунтовуючи суму страхового відшкодування у розмірі 23 119,70 грн., яка є різницею між заподіяною внаслідок ДТП з вини відповідача шкодою та сумою, сплаченою страховиком відповідача, вважає її збитками, які повинен відшкодувати позивачу відповідач.

Як вбачається зі страхового акту № 31153/20 від 02.09.2020 (а.с. 16) ліміт відповідальності за шкоду, спричинену відповідачем майну, становить 130 000,00 грн., тобто розмір страхового відшкодування потерпілій стороні в сумі 42 479,00 грн., не перевищує ліміт відповідальності страховика відповідача.

Суд звертає увагу, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдаваної шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України 'Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів").

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 за №755/18006/15-ц.

Судом встановлено, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПАТ "СК "Євроінс Україна", а розмір завданих позивачу збитків не перевищує ліміту відповідальності за дійсним полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів.

За таких обставин, враховуючи наявність у ПАТ "СК "Євроінс Україна" обов`язку відшкодувати позивачу збитки, які були завдані відповідачем у зв`язку із ДТП, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди саме з відповідача.

Інші наявні в матеріалах справи докази, які було надано учасниками справи, висновків суду не спростовують.

У судовому засіданні представники позивача зазначили, що підставою того, що страхове відшкодування має сплачувати саме відповідач, є той факт, що останній не звертався та не повідомляв ПАТ "СК "Євроінс Україна" про дорожньо-транспортну пригоду.

З даного приводу суд вважає необхідним вказати, що відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» визначено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 990 ЦК України, яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт складається страховиком у формі, яка ним встановлюється.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ЦК України та іншими законодавчими актами.

Статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхувальники - це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закону), страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Стаття 38 Закону передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно з підпунктом 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 Закону страховик має право подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов, зокрема, якщо він не повідомив страховика про настання ДТП у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди (підпункт 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону).

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про знаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування.

Проте, в разі якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами і ніким не оспорюється, відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, позивач як страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, від 22 березня 2017 року в справі № 6-2011цс16 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 355/205/17, провадження № 61-27901св18.

У цій справі факт настання страхового випадку встановлений постановою Печерського районного суду м. Києва від 02.09.2020, подія ДТП визнана ПАТ "СК "Євроінс Україна" страховим випадком, що підтверджується складеним страховим актом №31153/20 від 02.09.2020 року та ним добровільно сплачено страхове відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням, наявним у матеріалах справи.

На підставі страхового акту №31153/20 від 02.09.2020 ПАТ "СК "Євроінс Україна" сплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 19 359,30 грн.

З вищенаведеного слідує, що факт не повідомлення відповідачем ПАТ "СК "Євроінс Україна" про дорожньо-транспортну пригоду є підставою для регресного позову ПАТ "СК "Євроінс Україна" на суму сплаченого позивачу страхового відшкодування. Іншого значення зазначений факт, який би впливав на розмір відповідальності відповідача у цій справі не має.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 81, 82, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Дарницький районний суд м. Києва. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя В.Л. Котвицький