Справа №442/129/22
Провадження №2/442/406/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2022 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді Грицай М.М.,

з участю секретаря - Антоненко В.О.,

представника позивача - адвоката Олексишина І.Б.,

представника відповідача - адвоката Паращака Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Олексишин Ігор Богданович, до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Меденицька селищна рада Дрогобицького району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком,

в с т а н о в и в :

Позивач, від імені якої діє представник - адвокат Олексишин І.Б., звернулася до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком.

Позов мотивує тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Згаданий житловий будинок будував ще її батько ОСОБА_3 , на виділеній земельній ділянці, згідно свідоцтва №80/73 на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 30.03.1973. На плані забудови садиби визначено розміри відведеної земельної ділянки: ширина складає 12м+10м+4м, а довжина у найдовшій частині 9м+9м+12м, один кут ділянки є зрізаним, має округлу форму. Вказує, що забудова їхньої садиби здійснена у відповідності до даного свідоцтва. Її будинковолодіння межує з будинковолодінням відповідача ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Земельні ділянки, на яких розташовані будинковолодіння сторін, у встановленому законом порядку останніми в натурі не відводилися та межі ділянок компетентними органами не встановлювалися. У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до неї про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Рішенням Дрогобицького міськрайоннного суду Львівської області від 06.12.2019 позов ОСОБА_2 задоволено, зокрема, зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, площею 0,14 га, зобов`язано ОСОБА_1 перенести самовільно та незаконно встановлене нею металеве огородження зі сторони будинковолодіння АДРЕСА_1 , яким розмежовано сусідні земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , на відстань не менше 1-го метра від найбільш виступної конструкції стін житлового будинку, господарських споруд та будівель, що розташовані на АДРЕСА_1 та які належать їй на праві приватної власності. Постановою Львівського апеляційного суду від 16.03.2020 та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.03.2021 рішення Дрогобицького міськрайоннного суду Львівської області від 06.12.2019 залишено без змін.

На виконання згаданого вище рішення суду ОСОБА_1 повністю демонтувала металеве огородження, яке розмежовувало сусідні земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , але встановити огорожу у відповідності до рішення суду вже не мала змоги, оскільки ОСОБА_2 самовільно на власний розсуд встановила металеву огорожу на бетонному фундаменті зі сторони належного їй будинковолодіння АДРЕСА_2 , якою розмежовано сусідні земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

При встановленні огорожі ОСОБА_2 ігнорувала вище згадане рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2019, а саме: огорожа встановлена відповідачем таким чином, що виступає за периметр її земельної ділянки, в результаті чого відстань від найбільш виступних конструкцій стін господарських споруд та будівель відповідача місцями складає понад 2 м і більше.

Внаслідок самовільного спорудження ОСОБА_2 огорожі, частина земельної ділянки, яка перебувала в користуванні ОСОБА_1 , опинилася за огородженням на стороні відповідача. Зазначає, що ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.08.2018 у справі №442/2691/18 призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Дідовському Ю.Б. Зокрема, завданням №4 експертизи було встановити, на якій відстані від житлового будинку та господарських споруд і будівель, що перебувають у власності ОСОБА_2 , повинно бути встановлено огородження (межі) земельної ділянки ОСОБА_1 відповідно до Плану забудови садиби, який міститься у свідоцтві № НОМЕР_3 «Про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР» від 1973 року, що видане на ім`я батька ОСОБА_1 - ОСОБА_3 . За наслідками проведеного експертного дослідження судовим експертом встановлено, що згідно згаданого вище Плану забудови садиби відстань (розмірна лінія) від житлового будинку та господарських будівель та споруд на АДРЕСА_2 до межі земельної ділянки зі сторони будинковолодіння на АДРЕСА_1 відсутня. Встановити, на якій відстані від житлового будинку та господарських споруд і будівель, що перебувають у власності позивача, повинно бути встановлено огородження (межі) земельної ділянки відповідача відповідно до Плану забудови садиби не надається можливим.

Проте, в Акті виходу від 28.01.2020, що складений земельно-погоджувальною комісією Меденицької селищної ради встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_2 складається з двох окремих ділянок, що межують із земельною ділянкою ОСОБА_1 . Згідно графічної частини акту схематично зображено, що за ОСОБА_2 закріплено дві земельні ділянки загальною орієнтовною площею 0,14 га (0,03 га для обслуговування житлового будинку та 0,11 га використовується для садівництва) та орієнтовне розташування цих земельних ділянок.

Вважає, що ОСОБА_2 , самовільно спорудивши огорожу на відстані понад 1 метр від найбільш виступної конструкції стін належних їй господарських будівель та споруд, всупереч вимогам рішення суду, яке набрало законної сили, порушує права позивача на користування земельною ділянкою для обслуговування належного їй житлового будинку, господарських будівель та споруд. Також встановлення огорожі звужує ширину проїзду до господарства позивача, чим перешкоджає вільному доступу до житлового будинку та господарських будівель через проїзд з АДРЕСА_2 .

Зважаючи на вказане, просить суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі зі сторони будинковолодіння АДРЕСА_2 , якою розмежовано сусідні земельні ділянки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , привести земельну ділянку до попереднього стану за свій рахунок.

Відповідач подала відзив, де вказує, що вона не порушувала право позивача на користування земельною ділянкою, не чинила їй жодних перешкод у здійсненні цих прав на користування житловим будинком та належними до нього господарськими будівлями і спорудами. Вказує, що земельна ділянка орієнтовною площею 0,14 га згідно останніх записів погосподарських книг Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області для обслуговування належного їй житлового будинку, господарських споруд та будівель АДРЕСА_2 розділена на дві частини орієнтовною площею 0,04 га та 0,10 га, а не 0,03 га та 0,11 га, як вказано у позові. Встановлена нею та оспорювана позивачем огорожа не має відношення до ширини проїзду до будинковолодіння ОСОБА_1 зі сторони АДРЕСА_2 , оскільки вказана огорожа, що розмежовує у цій частині сусідні будинковолодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 встановлена близько половини століття назад та жодного спору щодо суміжної межі між сторонами ніколи не виникало. ОСОБА_1 ще у травні 2020 року у примусовий спосіб змушена була виконати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/2691/18, перенесла самовільно та незаконно встановлене нею металеве огородження зі сторони будинковолодіння АДРЕСА_1 на відстань не менше 1-го метра від найбільш виступної конструкції стін житлового будинку, господарських споруд та будівель, що розташовані по АДРЕСА_2 . При цьому, вона ( ОСОБА_2 ) встановила огорожу своєї садибної земельної ділянки зі сторони будинковолодіння АДРЕСА_1 одразу ж після виконання ОСОБА_1 судового рішення. Наголошує, що належний їй на праві власності житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_2 вже був споруджений на час видачі свідоцтва на забудову садиби у сільських населених пунктах Української РСР №80/73. Під час встановлення відповідачем огорожі згідно рішення суду відступлено позивачці ОСОБА_1 частину садибної земельної ділянки для обслуговуванням будинковолодіння АДРЕСА_2 , незважаючи на те, що садибна земельна ділянка ОСОБА_1 є значно більшою за площею, що є очевидним із ламаної зигзагоподібної форми межі між садибними земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, яка повинна бути прямою лінією відповідно плану забудови земельної ділянки АДРЕСА_2 .

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що зазначена у позові земельна ділянка відповідача площею 0,14 га, в тому числі 0,03 га для обслуговування житлового будинку та 0,11 га для садівництва випливає зі схеми їх розташування, що долучена до Акту виходу від 28.01.2020. Долучений відповідачем план відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,1003 га не спростовує доводів позовних вимог, оскільки згадана земельна ділянка розташовано окремо. Не зрозуміло, про яку нову межу стверджує відповідач, посилаючись на правомірність встановлення нею спірної огорожі. Встановивши спірну огорожу, відповідач перенесла межу між земельними ділянками сторін щонайменше на 2 м в сторону будинку позивача, за рахунок чого зайняла частину земельної ділянки ОСОБА_1 та зменшила частину заїзду до її господарства з АДРЕСА_2 . Відстань від огорожі до найбільш виступних конструкції стін належних відповідачу будівель та споруд значно перевищує відстань, встановлену рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/2691/18. План забудови садиби від 30.03.1973 не є видом технічної документації, якою визначаються межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) в розумінні Закону України «Про землеустрій». Вважає, що відповідач визначила розташування спірної огорожі виключно на власний розсуд.

У запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву представник ОСОБА_2 вказує, що остання встановила огорожу своєї садибної земельної ділянки зі сторони будинковолодіння АДРЕСА_1 одразу ж після виконання ОСОБА_1 рішення у цивільній справі №442/2691/18 в частині перенесення нею металевого огородження. Твердження про факт звуження ширини проїзду для доступу до житлового будинку ОСОБА_1 спростовується наступним. Проїзд становить 9,17 м з однієї сторони будинку та 9,08 з іншої, що більш ніж у два рази перевищує передбачену ширину для такого проїзду відповідними правилами ДБН. Така фактична ширина будинковолодіння ОСОБА_1 у цьому місці зменшилася від ширини, про яку зазначено в Акті виходу земельно-погоджувальної комісії Меденицької селищної ради від 28.01.2020, у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 у примусовому порядку рішення суду та внаслідок встановлення ОСОБА_2 під час такого виконання по новій межі, на яку перенесено огородження ОСОБА_1 , металевого огородження спірної частини межі, що відокремлює суміжні садибні земельні ділянки сторін. Внаслідок перенесення спірної огорожі відповідно до чинного рішення суду звільнено незаконно зайняту саме громадянкою ОСОБА_1 частину її садибної земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Водночас, внаслідок встановлення спірної металевої огорожі вона не зайняла жодного квадратного метра садибної земельної ділянки ОСОБА_1 , не вчиняла жодних незаконних дій, що б свідчили про зайняття нею земельної ділянки більшою площею, ніж земельна ділянка, що повинна перебувати у її користуванні згідно записів погосподарських та земельних книг Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області. Під час встановлення спірної огорожі нею відступлено ОСОБА_1 частину своєї садибної земельної ділянки для обслуговування будинковолодіння позивача, що вбачається із ламаної зигзагоподібної форми межі між садибними земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , яка повинна бути прямою лінією відповідно до поданого стороною позивача плану забудови земельної ділянки АДРЕСА_2 , який, як письмовий доказ, додано до позовної заяви представником позивача.

Представник Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області подав заяву про розгляд справи без участі третьої особи, при прийнятті рішення покладаються на думку суду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Пояснив, що свого часу суд зобов`язав ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою шляхом переміщення паркана. Відповідно, його довірителька забрала паркан, однак, новий не встановлювала, оскільки не знала, чи необхідно відступити 1 метр від кожної будівлі, чи лише від найближчої стіни. Відповідачка ОСОБА_2 , скориставшись відсутністю огорожі, встановила таку на свій розсуд. Комісією селищної ради було встановлено, що під будинком відповідачки знаходиться земельна ділянка площею 0,3 га, а під садівництво остання має у користуванні земельну ділянку площею 0,11 га. Вважає, що, встановивши біля свого будинку паркан, ОСОБА_2 збільшила площу земельної ділянки під ним майже до 0,5 га. Просить задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та підтримала викладене у відзиві на позов.

Представник відповідача - адвокат Паращак Н.Б. заперечив щодо задоволення позовних вимог та доповнив, що рішенням суду було зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою, оскільки позивачка у даній справі раніше самовільно встановила огорожу між їхніми садибами, розташованими по сусідству. Після того, як вказаний паркан прибрали, ОСОБА_2 самостійно відгородила своє подвір`я новим. Зазначив, що на початку межі між подвір`ями сторін існує ще один металевий паркан, встановлений вже досить давно, який ніколи не був предметом спору. При цьому, такий встановлено навіть дальше, ніж новий, від будинку відповідачки. Вважає, що жодними належними доказами, зокрема письмовими, не підтверджується те, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком з допоміжними спорудами. Водночас, на його думку, залишається незрозумілим: яким чином ОСОБА_2 чинить позивачу перешкоди, оскільки остання користується своїм будинком безперешкодно, а щодо земельної ділянки, то відсутні докази встановлення відповідачкою огорожі поза її межами. Звертає увагу, що у користуванні ОСОБА_2 є дві земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку - не цілих 4 ари, а для сільськогосподарського призначення - 10 ар; хоча, згідно з погосподарською книгою села за домоволодінням відповідачки рахувалося всього 16 ар, а не 14. У той же час, у користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 25 ар для обслуговування будинку і близько 50 ар - для ведення сільського господарства. Крім цього, на його переконання, доводи сторони позивача щодо замалої відстані від огорожі, встановленої ОСОБА_2 , до будинку ОСОБА_1 , є необґрунтованими, оскільки її правильність неможливо встановити, не маючи достовірних даних про відповідність споруджених будівель плану забудови. При цьому, з наданих доказів видно, що будівлі по відношенню до плану фактично зміщені у розташуванні на земельній ділянці. А тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про таке.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 29.02.2000, виданим Дрогобицькою районною державною адміністрацією Львівської області на підставі розпорядження Дрогобицької райдержадміністрації №85 від 29.02.2000, реєстровий №282. Будівництво вказаного будинку здійснювалося на підставі свідоцтва №80/73 «Про забудову садиби у сільських населених пунктах Української РСР» від 1873 року, виданого на ім`я батька ОСОБА_1 - ОСОБА_3 . До вказаного додано План забудови садиби.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.10.2016, ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно погосподарської книги №8 за 1983 - 1985 роки у с. Летня, ОСОБА_4 та його сім`ї - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 належала земельна ділянка у с. Летня площею 0,15 га, в тому числі під будівлями, чагарниками, лісами, ярами, балками та громадськими шляхами 0,01 га, а також житловий будинок площею 48 кв.м., 1958 року забудови.

Для вирішення спору щодо розмежування сусідніх земельних ділянок у березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області із відповідною заявою. Проте, як вказано у постанові Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.10.2017 у справі № 442/4928/17 за позовом ОСОБА_2 до Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, Летнянська сільська рада Дрогобицького району Львівської області, як орган місцевого самоврядування с. Летня, який за законом у позасудовому порядку наділений виключно компетенцією щодо вирішення земельних ділянок, фактично самоусунулась від виконання прямих своїх обов`язків щодо вирішення цього земельного спору. Зазначеною постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконними та протиправними дії Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області у зв`язку із неналежним розглядом земельного спору щодо меж земельної ділянки, яка приватизовується її користувачем, що виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на підставі заяви ОСОБА_2 «Про вирішення земельного спору щодо меж земельної ділянки, яка приватизується її користувачем». Зобов?язано Летнянську сільську раду Дрогобицького району Львівської області у порядку, строк та спосіб, що встановлені законом, повторно розглянути земельний спір щодо меж земельної ділянки, яка приватизовується її користувачем, що виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Дрогобицького міськрайоннного суду Львівської області від 06.12.2019 у справі №442/2691/18 позов ОСОБА_2 задоволено, зокрема, зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, площею 0,14 га, зобов`язано ОСОБА_1 перенести самовільно та незаконно встановлене нею металеве огородження зі сторони будинковолодіння АДРЕСА_1 , яким розмежовано сусідні земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , на відстань не менше 1-го метра від найбільш виступної конструкції стін житлового будинку, господарських споруд та будівель, що розташовані на АДРЕСА_2 та які не належать їй на праві приватної власності.

Вказаним рішенням встановлено, що згідно довідки Летнянської сільської ради від 10.11.2016 №2005 ОСОБА_2 користується земельною ділянкою площею 0,14 га, межі якої були встановлені залізними стовпцями на бетонній основі і винесені в натурі в 1968 році.

Поряд з тим, висновком №22/23 будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи у справі №442/2691/18 від 01.07.2019 встановлено, що згідно з планом забудови садиби, який міститься у свідоцтві № НОМЕР_3 «Про забудову садиби у сільських населених пунктах Української РСР» від 1973 року, відстань від житлового будинку будинковолодіння, 132 , до огородження зі сторони будинковолодіння, АДРЕСА_2 , становить - 12,00 м. Розмір житлового будинку АДРЕСА_1 становить 9,09 м, а згідно з Планом забудови садиби, який міститься у Свідоцтві № 80/73 «Про забудову садиби у сільських населених пунктах Української РСР» від 1973 року розмір житлового будинку будинковолодіння, АДРЕСА_1 становить - 10,0 м. Відстань від житлового будинку АДРЕСА_1 до металевого огородження сусіднього будинковолодіння з правої сторони від входу становить 5,99 м (по літній кухні 3,63 м та від літньої кухні до металевого огородження -2,36 м). Згідно з планом забудови садиби, відстань від проектуючого житлового будинку будинковолодіння, 132 , до металевого огородження зі сторони сусіднього будинковолодіння з правої сторони становить - 4,0 м.

На плані забудови садиби, який міститься у свідоцтві № НОМЕР_3 «Про забудову садиби у сільських населених пунктах Української РСР», від 1973 року, що видано на ім`я батька ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , зі сторони земельної ділянки 134 межа огородження нанесена по прямій лінії.

Згідно Плану забудови садиби, відстань (розмірна лінія) від житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 до межі земельної ділянки зі сторони будинковолодіння на АДРЕСА_1 - відсутня. Встановити, на якій відстані від житлового будинку та господарських будівель і споруд за АДРЕСА_2 , що перебувають у власності ОСОБА_2 , повинно бути встановлено огородження (межі) сусідньої земельної ділянки (садибної) ділянки відповідача ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , відповідно до плану забудови садиби, який міститься у Свідоцтві № 80/73 «Про забудову садиби у сільських населених пунктах Української РСР» від 1973 року, що видано на ім`я батька ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , не надається можливим.

Крім цього, як вбачається з постанови старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу ДВС ЗМУ МЮ (м. Львів) Костишином Н.Р. від 07.05.2020, ВП №61867480, при примусовому виконанні виконавчого листа №442/2691/18 від 08.04.2020 встановлено, при виході за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_1 перенесла самовільно та незаконно встановлене нею металеве огородження зі сторони будинковолодіння АДРЕСА_1 , яким розмежовано сусідні земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , на відстань не менше 1-го метра від найбільш виступної конструкції стін житлового будинку, господарських споруд та будівель, що розташовані на АДРЕСА_2 та які належать їй на праві приватної власності, про що складено акт державного виконавця від 05.05.2020. Виконавче провадження з примусового виконання згаданого виконавчого листа постановлено закінчити.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу ДВС ЗМУ МЮ (м. Львів) Фурдиги В.О. від 08.05.2020, ВП №61867793, при примусовому виконанні виконавчого листа №442/2691/18 від 08.04.2020 при виході за адресою: АДРЕСА_2 , зобов?язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговувания житлового будинку, господарських споруд та будівель, площею 0,14 га, зачитано ОСОБА_1 резолютивну частину виконавчого листа №442/2691/18, виданого 08.04.2020 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області та доведено до відома ОСОБА_1 зміст вимог вищевказаного виконавчого документа, про що складено відповідний акт державного виконавця від 05.05.2020. Постановлено виконавче провадження з примусового виконання згаданого листа закінчити.

Як вбачається з постанови Львівського апеляційного суд від 02.11.2021, представник ОСОБА_1 - адвокат Олексишин І.Б. звертався до суду із заявою про роз`яснення рішення суду у цивільній справі №442/2691/18. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.05.2021 у задоволенні заяви адвоката ОСОБА_1 - Олесишина І.Б. про роз`яснення рішення суду у цивільній справі №442/2691/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суд від 02.11.2021 апеляційну скаргу Олексишина І.Б. в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.05.2021 залишено без змін.

У згаданій постанові також зазначено, що постановою Львівського апеляційного суду від 16.03.2020 та постановою Верховного суду від 24.03.2021 рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2019 у справі №442/2691/18 залишено без змін.

Рішенням Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 07.02.2020 за №715 затверджено Акт виходу земельно-погоджувальної комісії з додатками від 28.01.2020 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 .

Згідно з актом від 28.01.2020, земельна ділянка ОСОБА_2 фактично складається з двох окремих ділянок, які межують із земельною ділянкою ОСОБА_1 .

Відповідно до Плану відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва ( ОСОБА_2 ) у АДРЕСА_1, розробленого землевпорядником ОСОБА_10 , така межує, в тому числі, із землями ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) і її площа становить 0,1003 га.

В Акті від 30.12.2020 зазначено, що комісією розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 , яка забетонувала металеві стовпці і встановила огорожу між їхніми земельними ділянками. Встановлено, що відстань від огорожі до житлового будинку становить: на початку житлового будинку - 9,17 м, на кінці житлового будинку - 9,08 м, довжина огорожі ОСОБА_2 - 21,50 м.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні надав показання, в яких зазначив, що він є старостою Летнянського старостинського округу. У користуванні ОСОБА_2 перебуває дві земельні ділянки орієнтовною площею 0,03 га під будівництво і 0,11 га під городництво та садівництво. Рішенням суду було ухвалено перемістити огорожу на 1 м від основної споруди, після чого ОСОБА_2 самостійно встановила новий паркан, який від господарської споруди розташований на відстані 1 м, а від житлового будинку - близько 2 метрів. На місце виходила комісія, робили заміри, однак, він не може вказати точну площу ділянки під забудовою.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що позивачка доводиться йому матір`ю. Йому відомо, що після рішення суду, яким зобов`язано ОСОБА_1 відступити 1 м на межі, остання виконала таке рішення. А відповідачка ОСОБА_2 після цього встановила самостійно паркан, захвативши тим самим частину земельної ділянки позивачки. До встановлення огорожі між ними не було спору, оскільки ця земельна ділянка належала свекрові ОСОБА_2 . На даний час паркан розташований на відстані більше метра від інших будівель. Житловий будинок відповідачки вже стояв, коли будувався будинок його матері. Також йому відомо, що площа земельної ділянки для обслуговування будинку позивачки становить більше 20 ар, а площа земельної ділянки відповідачки - приблизно 3 ари. Однак, від будинку його матері до межі ділянки ОСОБА_2 повинно бути 12 метрів, а після встановлення останньою огорожі ця відстань зменшилась. Із сусідами з протилежної сторони спору щодо межі не було, оскільки паркан там встановлений значно раніше. Зазначив, що Меденицька селищна рада не займалася вирішенням даного спору.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що позивачка доводиться їй матір`ю. Між будинками сторін раніше не було паркана. Проте, син відповідачки почав скаржитися, що кури псують фасад їхнього будинку, тому вони вирішили відгородити своє подвір`я. Після того, як було виконано рішення суду, син ОСОБА_2 почав встановлювати паркан на свій розсуд. У відповідачки є фактично дві земельні ділянки (0,03 га і 0,10 га), які між собою не межують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ч. 3 ст. 78 ЗК України).

Відповідно до пунктів «а», «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

За змістом частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Частиною третьою статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зважаючи на викладені норми закону, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її права, яке, на думку останньої, полягає у позбавленні її частини ділянки діями відповідача щодо побудови металевої огорожі з порушенням межі між належними сторонам ділянками.

Твердження позивача щодо зайняття відповідачем частини її земельної ділянки шляхом встановлення спірної огорожі не доводяться у повному обсязі дослідженими під час розгляду справи доказами. Слід зазначити, що належний ОСОБА_2 на праві власності житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 уже був споруджений на час видачі Свідоцтва на забудову садиби у сільських населених пунктах Української РСР №80/73 від 1973 року, відповідач користується земельною ділянкою, межі якої були встановлені залізними стовпцями на бетонній основі і винесені в натурі в 1968 році. Як вбачається з вищенаведених документів, житловий будинок позивача та господарські споруди побудовані з відхиленнями від Плану забудови садиби, який міститься у Свідоцтві № 80/73 «Про забудову садиби у сільських населених пунктах Української РСР». Вказане не заперечили і допитані в судовому засіданні свідки. Зокрема, встановлено (висновком №22/23 будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи), що відстань від житлового будинку АДРЕСА_1 до металевого огородження сусіднього будинковолодіння з правої сторони від входу становить 5,99 м, що не відповідає плану забудови садиби, оскільки відстань від проектуючого житлового будинку будинковолодіння АДРЕСА_1 до металевого огородження зі сторони сусіднього будинковолодіння з правої сторони повинна становити 4,0 м. Також твердження позивача щодо площ земельних ділянок, які перебувають у користуванні ОСОБА_2 та становлять 0,03 га - для обслуговування житлового будинку і 0,11 га - для садівництва, не доводяться належними та беззаперечними доказами. Відтак, доводи сторони позивача щодо збільшення відповідачем площі земельної ділянки, яка знаходиться під її забудовами, за рахунок встановлення нею огорожі із частковим захопленням земельної ділянки ОСОБА_1 , є безпідставними.

Разом з тим, суд бере до уваги, що на плані забудови садиби, який міститься у свідоцтві № НОМЕР_3 «Про забудову садиби у сільських населених пунктах Української РСР» від 1973 року, що видано на ім`я батька ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , зі сторони земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_2 межа огородження нанесена по прямій лінії. У той же час, згідно з Планом забудови садиби, відстань (розмірна лінія) від житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 до межі земельної ділянки зі сторони будинковолодіння на АДРЕСА_1 - відсутня.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та беззаперечними доказами свої позовні вимоги, зокрема те, що відповідач ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Зважаючи на вказане, суд дійшов переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У відповідності з вимогами ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 1-18, 141, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Олексишин Ігор Богданович, до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Меденицька селищна рада Дрогобицького району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30.12.2022.

Суддя Грицай М.М.