ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1682/21 Номер провадження 22-ц/814/573/22Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 06 грудня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 16:51:47 год. по 17:13:51 год., дата виготовлення повного тексту рішення 09.12.2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, після зміни предмета позову просила ухвалити рішення, яким поділити спільне майно подружжя шляхом стягнення з відповідача на її користь 1/2 вартості автомобіля Шевролет Авео, 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 у розмірі 59 916 грн.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ними було придбано за спільні кошти спірний автомобіль, проте у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу цього майна.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 06 грудня 2021 року позов задоволено.

Поділено спільне майно подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 у розмірі 59 916 грн. у розмірі 59 916 грн. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позову згідно первісних позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.49 ЦПК України, прийнявши до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову і одночасно позбавивши відповідача можливості заперечувати проти змінених позовних вимог, зокрема шляхом призначення у справі повторної експертизи для визначення вартості спірного автомобіля.

У відзиві ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, стверджуючи, що заява про зміну предмета позову подана і розглянути судом з дотриманням вимог процесуального закону, і необхідність зміни предмета позову виникла у зв`язку з проведенням у справу експертизи.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі із жовтня 2005 року по 20 червня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

23 вересня 2006 року сторони за спільні кошти придбали автомобіль 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/117-21/10719-АВ від 29 вересня 2021 року ринкова вартість автомобіля 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , становить 119 832,79 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що придбаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Його вартість підтверджена належним і допустимим доказом висновком експертизи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами частини другої ст.43 ЦПК України на сторони покладені певні обов`язки, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно ч.3 ст.49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Частиною п`ятою ст.49 ЦПК України встановлено, що у разі подання заяви, передбаченої частиною третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Аналіз наведених норм процесуального закону дає підстави для висновку, що суд не має права приймати до розгляду і вирішувати по суті заяву про зміну предмета позову, яка подана суду з порушенням встановленої законом процедури.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді від 16 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с.11).

Згідно позову ОСОБА_2 заявлена вимога про поділ майна подружжя автомобіля, шляхом визнання за сторонами права власності на Ѕ частину цього автомобіля за кожним (а.с.2).

Перше судове засідання проведено судом 18 травня 2021 року (а.с.37-38) за участю сторін і їхніх представників, тобто судом розпочатий розгляд справи по суті (ч.3 ст.217 ЦПК України).

У судовому засіданні, яке відбулося 26 жовтня 2021 року за участю сторін і їхніх представників, представник позивача подав суду заяву про зміну предмета позову (а.с.79, 85), при цьому у справі відсутні докази направлення такої заяви відповідачу, як того вимагає ч.5 ст.49 ЦПК України.

Суд першої інстанції замість виконання приписів ч.5 ст.49 ЦПК України оголосив перерву у судовому засіданні, у подальшому всупереч принципу змагальності суд першої інстанції по суті відмовив відповідачу у реалізації його права на подання доказів (п.4 ч.5 ст.12, п.2 ч.1 ст.43 ЦПК України), ухваливши рішення про відмову у задоволенні клопотання про призначення у справі повторної судової авто товарознавчої експертизи (а.с.118).

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції за відсутності передбачених законом підстав розглянув по суті змінені позовні вимоги, у зв`язку з чим слід погодитися з доводами апеляційної скарги і вирішити спір за первісно заявленими позовними вимогами, тобто про визнання за кожною стороною права власності по Ѕ на автомобіль.

Спірні правовідносини врегульовані нормами глави 8 СК України.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У цій справі сторонами не заперечується, що автомобіль є їхньою спільною сумісною власністю і розмір їхніх часток у праві власності є рівним.

За таких обставин заявлені позовні вимоги є законними і обґрунтованими. В порядку поділу спільного майна за кожним із сторін слід визнати право власності на Ѕ спірного автомобіля.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Так, з матеріалів справи вбачається, що, подаючи позовну заяву до суду першої інстанції, ОСОБА_2 сплачено 908 грн судового збору (а.с.3).

Первісний позов задоволено в повному обсязі.

Таким чином, ОСОБА_2 має право на стягнення з ОСОБА_1 908 грн судового збору.

Судові витрати, понесені ОСОБА_2 за проведення експертизи, відшкодуванню не підлягають, оскільки висновок експерта не був прийнятий до уваги апеляційним судом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сталою судовою практикою Верховного Суду сформована правова позиція про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа №554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц), від 15 квітня 2020 року (справа № 199/3939/18-ц), від 09 червня 2020 року (справа № 466/9758/16-ц).

Отже, сторона по справі у підтвердження понесених витрат на правничу допомогу має надати суду в обов`язковому порядку документ, що посвідчує сплату коштів за надані послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у справі надавалася позивачу на підставі договору про надання юридичних послуг від 05 квітня 2021 року (а.с.82-83).

У підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: договір про надання юридичних послуг від 05 квітня 2021 року та квитанцію про сплату за послуги адвоката у розмірі 10 000 грн.

Відповідач ОСОБА_3 заперечень щодо обґрунтованості витрат на правничу допомогу суду не подав.

Таким чином, ОСОБА_2 має право на відшкодування понесених нею витрат за послуги адвоката у розмірі 10 000 грн.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 1 488,60 грн судового збору (а.с.134).

Апеляційна скарга задоволена в повному обсязі.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на стягнення з ОСОБА_2 1 488,60 грн судового збору.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 за проведення експертизи, висновок якої долучено до апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають, оскільки цей не був прийнятий до уваги апеляційним судом.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн., а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 488,60 грн, то, враховуючи ч.10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на кристь ОСОБА_1 необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 1 488,60 - 908 = 580,60 грн, а також звільнити ОСОБА_1 від обов`язку сплачувати ОСОБА_2 частину судового збору.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 06 грудня 2021 року скасувати, ухваливши нове судове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя легковий автомобіль Шевролет Авео, 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , шляхом визнання за ОСОБА_4 і за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину за кожним на цей автомобіль.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) 10 000 гривень витрат за правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 580,60 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 березня 2022 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов