Провадження № 2/750/197/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2022 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова в складі:

судді секретарі за участюСупруна О.П., Варвянська А.А., Стеченко К.Л., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Роговець В.Д., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Чікової Т.А., представника третьої особи Овсяника О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 750/13052/21 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

в с т а н о в и в :

17.11.2021 позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить вселити її та доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.2004, є власником квартири АДРЕСА_1 . З 27.03.2008 ОСОБА_2 перебував з нею у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.04.2019 розірвано. Від даного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач (з 07.08.2008) та донька сторін зареєстровані у спірній квартирі по даний час. У листопаді 2020 року ОСОБА_2 змусив їх залишити квартиру і з цього часу вона з донькою не можуть отримати доступ помешкання та користуватися ним.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено для розгляду по суті на 13.01.2022.

06.01.2022 до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач разом з дитиною виселились з квартири добровільно.

13.01.2022 позивач подала відповідь на відзив, заперечуючи твердження відповідача про добровільність її виселення з квартири.

13.01.2022 розгляд справи відкладений на 31.01.2022, за клопотанням відповідача.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.01.2022 цивільну справу № 750/13052/21 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення об`єднано в одне провадження з цивільною справою №за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Розгляд справи відкладений на 14.02.2022.

Як убачається з матеріалів цивільної справи № 750/14496/21, 16.12.2021 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . Обґрунтовано позов тим, що позивач, на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.2004, є власником квартири АДРЕСА_1 . З 27.03.2008 він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.04.2019 розірвано. Від даного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 була зареєстрована у належній позивачу квартирі. Після розірвання шлюбу позивач створив нову сім`ю, проте, оскільки колишня дружина разом з їх спільною дочкою залишились проживати у належній позивачу квартирі, він був змушений разом з новою сім`єю проживати в іншому помешканні. Під час проживання у вказаній квартирі відповідач не сплачувала комунальні платежі, чим створила борг за квартплату. Також позивачу стало відомо, що його колишня дружина здавала квартиру в оренду без його згоди. Оскільки ОСОБА_1 не проживає у квартирі більше одного року, а її реєстрація квартирі перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном, він звернувся до суду з даним позовом.

21.01.2022 ОСОБА_1 подала відзив на позов ОСОБА_2 , в якому просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона виселилась разом з дитиною під примусом позивача, проте не втрачала інтерес до квартири, що підтверджується її численними зверненнями до органів поліції.

14.02.2022 у судовому засіданні оголошено перерву до 03.03.2022, у зв`язку з витребуванням доказів.

03.03.2022 розгляд справи не відбувся у зв`язку із запровадженням воєнного стану Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», а також веденням бойових дій на території м. Чернігова.

08.06.2022 у судовому засіданні продовжено перерву до 04.07.2022, у зв`язку з клопотанням представника ОСОБА_1 та витребуванням доказів.

04.07.2022 у судовому засіданні продовжено перерву до 20.07.2022, у зв`язку з витребуванням доказів.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали, а у задоволенні позову ОСОБА_2 просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник свої позовні вимоги підтримали, а у задоволенні позову ОСОБА_1 просили відмовити.

Представник третьої особи за первісним позовом у вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що 06.07.2004 ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Геза І.А., реєстровий № 2670, придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 110).

27.03.2008 сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.04.2019 розірвано (а.с. 14-15).

Від даного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07.08.2008 ОСОБА_1 у встановленому законом порядку була зареєстрована та вселилася до належної відповідачеві квартири, де проживала і була зареєстрована на час розірвання шлюбу.

Як стверджує ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що після розірвання шлюбу в належній йому квартирі залишилась проживати ОСОБА_1 та їх спільна донька ОСОБА_5 , він був змушений проживати разом за іншою адресою. Під час самостійного проживання в його квартирі ОСОБА_1 не сплачувала за комунальні послуги, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. Крім того, ОСОБА_2 стало відомо про те, що ОСОБА_1 здає його квартиру в оренду без його відома, з приводу чого він звернувся до органів поліції з відповідною заявою, що підтверджується копією довідки Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області № 13333 від 11.11.2020 (а.с. 17 справи № 750/11538/20).

Оскільки ОСОБА_1 з квітня 2020 року не проживає у спірному помешканні, про що свідчить копія акта від 03.11.2020 (а.с. 108), ОСОБА_2 просить суд визнати її такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 . При цьому, у судовому засіданні сторона позивача за другим позовом уточнила, що питання про припинення права користування його власністю (сервітуту) на підставі статті 406 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) він у своєму позову не порушує.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Також, як зазначив Верховний суд у свої постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, наявність інтересу до житла є ключовим фактом, який має досліджуватись судом при вирішенні спорів про втрату права користування житлом.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до органів поліції з приводу вчинення домашнього насильства з боку колишнього чоловіка, а також створення ним неможливих умов для проживання у спірній квартирі, що підтверджується:

- копією повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину згідно ст. 126-1 Кримінального кодексу України (а.с. 16);

- копіями заяв ОСОБА_1 начальнику ЧВП ГУНП в Чернігівській області від 16.10.2020, 22.11.2020, 23.11.2020 (а.с. 17, 18, 19);

- копією протоколу допиту потерпілого від 22.12.2020 (а.с. 22);

- копіями заяв ОСОБА_1 начальнику ЧРУП ГУНП в Чернігівській області від 22.09.2021, 30.09.2021, 06.10.2021;

- копіями довідок ЧРУП ГУНП в Чернігівській області від 08.10.2021, 18.10.2021.

Отже, ОСОБА_1 доведено належними та допустимими доказами, що вона з донькою ніколи не втрачали інтерес до спірної квартири.

Щодо наданого ОСОБА_2 акта про не проживання, складеного 22.11.2020, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не проживає у квартирі за місцем реєстрації з квітня 2020 року, остання пояснила, що дійсно не проживала у спірній квартирі з червня 2020 року, але в жовтні вона повернулася з донькою жити у квартиру за місцем їхньої реєстрації. У літній період вона її здавала в оренду, винаймаючи житло в тому ж районі, про що була домовленість з колишнім чоловіком, який обіцяв подарувати квартиру їхній спільній доньці і на укладення такого договору позивач отримав згоду органу опіки та піклування. Проте, ОСОБА_2 змінив думку, у зв`язку з чим вона з донькою повернулася проживати до квартирі ОСОБА_2 , адже іншого житла у них немає і всі її кошти були вкладені у ремонт даної квартири.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Права колишніх членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, попри те, що вони вже не пов`язані з ним спільним побутом, тому визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою, тобто позбавлення її права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на неї.

Виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У ході судового розгляду не встановлено, що ОСОБА_1 забезпечена іншим житлом судом, а також те, що вона та донька сторін самоправно вселились до спірного жилого приміщення. При цьому, ОСОБА_1 ніколи не втрачала інтересу до спірної квартири, а її тимчасова відсутність спричинена поважними причинами (конфліктом між сторонами). Оскільки ОСОБА_1 не має іншого житла, суд переконаний, що її право на користування спірним майном має бути захищено шляхом відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Враховуючи те, що судом встановлено правомірність користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та донькою сторін, суд доходить висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод у користуванні спірним помешканням шляхом їхнього вселення.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) у відшкодування сплаченого при подачі позовної заяви судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 22.07.2022.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання:

АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Третя особа: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, місце знаходження: вул. І. Мазепи, 19, м. Чернігів, .

Суддя