ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/763/21 Номер провадження 22-ц/814/1528/22Головуючий у 1-й інстанції Янцовська Т.М. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

При секретарі Філоненко О.В.

За участю представника позивача, адвоката Тимошенка Д.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року, повний текст судового рішення складено 23 листопада 2021 року, ухваленого у складі головуючого судді Янцовської Т.М. , у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомості,-

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим , що 30 травня 1996 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нерухомості Н4-275 житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 (25.12.2002 року рішенням ХМР адресу було змінено на АДРЕСА_2 )

Договір між сторонами було укладено на Харківській товарній біржі , та зареєстровано за №51384 від 10 червня 1996 року.

Угода обома сторонами була повністю виконана, відповідач отримала кошти у повному обсязі( 400 000 000 карб.), та звільнила будинок.

Позивачем було зареєстровано право власності на будинок в Департаменті реєстрації Харківської міської ради, державним реєстратором Шеховцовою М.Є. , видано Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №200278228 від 14 лютого 2020 року.

Підставою подання позову стало те , що наразі позивач не має можливості скористуватись гарантованим йому правом щодо розпорядження своєю власністю, адже відповідно до норм чинного законодавства вказаний договір мав бути нотаріально посвідчений, але на час укладення договору був чинним Закон України «Про товарну біржу» , відповідно до якого угоди зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали.

Відзив на позовну заяву не надходив.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 22 листопада 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

Рішення мотивовано тим, що укладений у такій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна (біржова угода від 30.05.1996 року № Н4-275) не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року пов`язувався з державною реєстрацією, яка не відбулась. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін прав і обов`язків та не може бути визнаний судом дійсним з підстав, заявлених позивачем. А також позивачем не доведено факту ухиляння відповідача від нотаріального посвідчення договору.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник позивача , адвокат Тимошенко Д.В. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір відповідає законодавству чинному на момент виникнення правовідносин та є дійсним. На даний час відсутня можливість завірити договір нотаріально , адже після підписання договору відповідач покинула будинок відповідно до договору, та на сьогодні з нею немає зв`язку, а також у позивача не має відомостей про місце її знаходження.

Тож за таких обставин, апелянт просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 22 листопада 2021 року, та ухвалити нове рішення ,яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів,заслухавши доводи представника позивача , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

30 травня 1996 року на Харківській товарній біржі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна(а.с.12), житлового будинку з надвірними прибудовами літ. А-1, сараї Б,В, льох Г, навіс Е, вбиральня Ж, душ З, споруди № 1-7, загальною площею 82, 9 кв.м; житлова площа 66, 5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.14-21).

10 червня 1996 року вказаний договір був зареєстрований за № 51384 в Харківському міському бюро технічної інвентаризації.

11 лютого 2020 року державним реєстратором Харківської міської ради Харківської області Шеховцовою М.Є. було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, на підставі договору купівлі-продажу №Н4-275, виданого 30 травня 1996 року на Харківській товарній біржі.(а.с.13)

Відповідно до запиту Червонозаводського районного суду м.Харкова Міністерством Юстиції України 10 серпня 2021 року було надано відповідь , що за результатами перевірки актового запису про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено. Архів збережений повністю.

Відповідно до інформаційної довідки від 08 лютого 2021 року з Реєстру територіальної громади міста Харкова , відомості щодо проживання ОСОБА_2 на території Харківської громади відсутні (а.с.29)

За адресою АДРЕСА_1 , відповідно до інформаційної довідки від 08 лютого 2021 року зареєстрований лише ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .(а.с.30)

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Суд визначив, що на спірні правовідносини поширюються вимоги ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, про дійсність якого заявлено позовні вимоги, а також ЗУ «Про товарну біржу».

Встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року,а тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року, чинні на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно зі ст. 277 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

З цього випливає, що для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повне чи часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

У своїх доводах позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, адже відсутня будь-яка можливість вчинити цю дію у зв`язку з відсутністю контактів та дійсної адреси проживання відповідача.

У свою чергу ухилення від нотаріального посвідчення не мало місця в даному випадку, адже на момент укладення договору між сторонами був чинний ЗУ «Про товарну біржу».

Відповідно до роз`яснень які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними» , при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню ,чому він не був нотаріально посвідчений , чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення та чи не утрачена така можливість.

Тож, згідно із частиною 2 статті 15 ЗУ «Про товарну біржу» (чинного на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 30 травня 1996 року №Н4-275) угоди зареєстровані на біржі не підлягали нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оспорюваний правочин це правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна з його сторін або інша зацікавлена особа можуть оспорити цей правочин із підстав, передбачених законом. Такий правочин визнається недійсним тільки в судовому порядку.

Зважаючи на докази та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що дійсність правочину ніхто не оспорює.

Право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно , що зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером 35486123, не порушується та жодним чином не оспорюється іншими особами.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 липня 2022 року.

Головуючий О.О.Панченко

Судді Т.В.Одринська

В.П.Пікуль