ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1595/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/5881/18 Категорія: 304000000 Кондрацька Н. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гриценко Людмила Олександрівна;

треті особи - Придніпровський відділ державної виконавчої служби міста Черкаси головного територіального управління юстиції у Черкаській області, завідувач Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Мала Н.А., приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна М.В., приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова Л.В.;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Придніпровський відділ державної виконавчої служби міста Черкаси головного територіального управління юстиції у Черкаській області, завідувач Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Мала Н.А., приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна М.В., приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова Л.В. про визнання договору розірвання договору дарування недійсним, визнання договорів дарування недійсними, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що його сестра відповідач ОСОБА_2 незаконно, а саме вчиняючи тиск на їхнього батька ОСОБА_5 , змусила його підписати підроблений договір про розірвання договору дарування квартири (в тому числі і дарування його частки) через сім років після вчинення такого дарування, та змусила батька підписати договір дарування квартири на користь неї. В подальшому, його сестра подарувала своєму чоловікові, відповідачу ОСОБА_3 , вказану квартиру, а потім відповідач знову передарував вказану квартиру ОСОБА_2 , після чого остання здійснила продаж даної квартири відповідачу ОСОБА_4 .

Позивач вказував, що всі відповідачі отримали у власність його майно - 1/3 частину квартири по АДРЕСА_1 незаконно, без його відому і без його як власника згоди за неправозгідними і підробними документами.

29 листопада 2006 року, його батько ОСОБА_5 подарував йому 1/3 частину зазначеної квартири, що підтверджується договором дарування №2-3052 від 29 листопада 2006 року та записом про державну реєстрацію права власності від 28 грудня 2006 року.

Позивач вказує, що про вчинення його батьком договору про розірвання договору дарування частини квартири від 30 березня 2013 року, йому стало відомо лише 21 липня 2017 року, а підпис на оскаржуваному договорі проставлений від його імені не є його підписом.

Зазначає, що 22 березня 2013 року сестра запросила його і батька до Першої Черкаської державної нотаріальної контори де вмовила їх підписати інший текст договору (що стосувався виключно майна сестри). Щодо майна сестри він підписав на нотаріальному бланку згоду на його відчуження як співвласник, але мова про його майно взагалі не велась. Крім цього, йому взагалі не зрозуміло, як нотаріус міг посвідчити такий договір 30 березня 2013 року, коли фактично він був з сестрою і батьком у нотаріальній конторі лише 22 березня 2013 року і підписував бланк з іншим текстом договору (що стосувався виключно майна сестри).

У подальшому відповідачі укладали правочини, посвідчені нотаріусами, щодо відчуження спірної квартири, яке, як вважає позивач, відбулось без згоди власника, без його відома і в незаконний спосіб, тому договір від 30 березня 2013 року та договір купівлі - продажу квартири від 26 квітня 2018 року, укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_6 мають всі ознаки правочинів вчинених під впливом обману і є недійсними на підставі статей 203, 205, 215, 230, 655, 657, 369, 403, 405, 632 Цивільного кодексу України та ст. 72 ПК України підлягають визнанню недійсними.

ОСОБА_1 стверджує, що державна реєстрація правочинів щодо спірної квартири, вчинена після 30 березня 2013 року, здійснювалась шляхом внесення відповідних даних до Державного реєстру записами 884874, 884918, 915458, 13976326, 18948598 та інформаційними довідками, що у сукупності свідчить про порушення права власності позивача і позбавлення його майна у спосіб інтелектуального рейдерства через дію нотаріуса і державних реєстраторів.

Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк позовної давності; визнати недійсними: договір від 30 березня 2013 року про розірвання договору дарування частини квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості №15293109), укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.; договір №1957 від 14 травня 2013 року про дарування частки квартири, а саме 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1), укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А.; договір №264 від 01 квітня 2016 року про дарування квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В.; договір №450 від 10 лютого 2017 року про дарування квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В.; договір від 26 квітня 2018 року про купівлю - продаж квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , і посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.; скасувати записи про державну реєстрацію права власності за оскаржуваними правочинами: № 884874 від 17.04.2013 (14:58:41); № 884918 від 17.04.2013 (14:58:41); № 915458 від 14.05.2013 (12:03:02); № 13976326 від 01.04.2016 (10:23:46); № 18948598 від 10.02.2017 (10:10:32); №25913665 від 26.04.2018 (16:13:43).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року закрито провадження у справі в частині визнання недійсним договору від 10 лютого 2017 року про дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що рішенням суду у справі №711/4622/17 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання договору дарування недійсним. Цим рішенням встановлено, що право позивача припинилося, внаслідок укладання 30 березня 2013 року договору розірвання договору дарування від 29 листопада 2006 року.

Крім того, у вказаній справі позивачем пред`являлась позовна вимога і про визнання недійсним договору дарування від 10 лютого 2017 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_3 , в задоволенні якої судом було відмовлено, оскільки судом не встановлено обставин, що внаслідок укладання такого договору, порушуються законні права чи інтереси позивача.

У зв`язку із цим суд прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі, що переглядається, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

У задоволенні інших позовних вимог суд першої інстанції відмовив у зв`язку із їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У апеляційній скарзі крім обставин, викладених у позовній заяві, вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідачі порушили право власності позивача, фактично позбавили його майна і належних умов проживання у спірній квартирі.

Зазначає, що оцінюючи докази, суд першої інстанції припустився формального розгляду, не розглянув клопотання позивача про визнання доказів відповідача недостатніми, недостовірними і недопустимими, не задовольнив клопотання про витребування доказів матеріалів реєстраційної справи, при заявленому з позовом клопотанні про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Вважає, що поданий відповідачем висновок експерта є таким доказом, що поданий з порушенням процесу.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу та вказуючи на обґрунтованість рішення суду першої інстанції і відсутність у апеляційній скарзі визначених законом підстав для скасування рішення суду, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Гриценко Л.О., яка з`явилась в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи інші учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Від представника позивача адвоката Шаповал О.В. на електронну адресу апеляційного суду 27 грудня 2022 року надійшло клопотання про перенесення судового засідання на інший день і час у зв`язку із хворобою представника позивача.

До клопотання додано копію талону про виклик служби швидкої медичної допомоги ОСОБА_7 23 грудня 2022 року.

Водночас жодних документів про стан здоров`я чи хворобу позивача станом на день розгляду справи 27 грудня 2022 року до клопотання не додано, тому наведені у клопотанні про перенесення розгляд справи причини не можна вважати поважними.

Колегія суддів також враховує, що позивач ОСОБА_1 повідомлений про розгляд справи належним чином, що підтверджується розпискою у матеріалах справи (т. 11 а.с. 14), тому відповідно до статті 372 ЦПК України неявка вказаних осіб не є перешкодою для розгляду справи апеляційним судом.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що об`єктом спору між сторонами є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

29 листопада 2006 року ОСОБА_5 подарував належну йому частку спірної квартири позивачу та відповідачу ОСОБА_2 в рівних частках, тобто по 1/3 кожному, про що був посвідчений договір дарування від 29 листопада 2006 року.

30 березня 2013 року ОСОБА_5 , позивач та відповідач уклали договір про розірвання договору дарування квартири від 29 листопада 2006 року № 2-3052.

14 травня 2013 року ОСОБА_5 подарував належні йому 2/3 частки спірної квартири ОСОБА_2 про що був укладений відповідний договір.

01 квітня 2016 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своєму чоловікові ОСОБА_3 , а той у свою чергу 10 лютого 2017 року передарував дану квартиру ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними договорами дарування.

Державна реєстрація правочинів щодо спірної квартири, вчинених після 30 березня 2013 року, здійснювалась шляхом внесення відповідних даних до Державного реєстру (реєстраційні записи 884874, 884918, 915458, 13976326, 18948598), що підтверджується відповідною інформаційною довідкою.

26 квітня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Закриваючи провадження у справі, що переглядається в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору від 10 лютого 2017 року про дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В, суд першої інстанції виходив із того, що є рішення суду, яке набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Водночас колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими.

Так, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду від 26 квітня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання договору дарування недійсним.

У вказаній справі ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування від 10 лютого 2017 року № 450, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. та витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 1/3 частину квартири, що за адресою АДРЕСА_1 .

Підставами для визнання договору дарування від 10 лютого 2017 року недійсним позивач вказував, що відсутність у Державному реєстрі записів про припинення його права власності на 1/3 частку спірної квартири та наявність в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей про те, що він є власником 1/3 частки спірної квартири, свідчить про те, що його право власності не припинилося.

Рішеннями судів у вказаній справі встановлено, що ОСОБА_1 не довів підстав, передбачених статтею 203 ЦК України для визнання недійсним договору дарування від 10 лютого 2017 року, та які права позивача порушено в результаті укладання вказаного договору.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 як підстави для визнання недійсним договору дарування від 10 лютого 2017 року вказував, що відповідач ОСОБА_2 впливала на позивача та відповідача ОСОБА_3 шляхом обману щодо укладення вказаного правочину, а відповідач ОСОБА_3 свідомо укладав договір з метою недопущення його реалізації за борги і ускладнення можливості повернення майна, тобто вчинив удаваний правочин, який приховує під собою договір розірвання договору дарування на підставі ст. 235 ЦК України. Отже позивач вважає, що договір дарування квартири від 10 лютого 2017 року укладено під впливом обману, що є підставою для визнання цього правочину недійсним з підстав порушення статей 202, 203, 205, 2015, 230, 235, 369, 717 ЦК України та з метою приховати інші правочини.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було помилково закрито провадження в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 10 лютого 2017 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки підстави позовних вимог у справі, що переглядається, та у справі № 711/4622/17 не є тотожними.

Щодо вирішення інших позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення у зв`язку із не доведенням.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не надано належних доказів для доведення його позовних вимог про визнання недійсним договору від 30 березня 2013 року про розірвання договору дарування частини квартири АДРЕСА_2 , оскільки доводи позивача про те, що він не підписував договір, спростовуються висновком судово-почеркознавчої експертизи № 770/853/854/18-23 від 04 вересня 2018 року, а доводи щодо укладення договору 22 березня, а не 30 березня 2013 року не доведені будь-якими доказами.

Водночас матеріалами справи доведено, що право власності позивача припинилось 17 квітня 2013 року внаслідок укладення 30 березня 2013 року оспорюваного договору про розірвання договору дарування частини квартири від 29 листопада 2006 року, та внесення відповідного запису до Державного реєстру права власності на нерухоме майно.

Доводи позивача щодо укладення договору дарування 2/3 частини спірної квартири ОСОБА_5 під примусом відповідача ОСОБА_2 також не підтверджені належними доказами та не встановлені судом, тому відсутні підстави для задоволення цих позовних вимог.

Колегія суддів також погоджується із твердженнями суду, щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору дарування квартири від 01 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки позивачем не доведено, яке саме його право порушено цим договором, з урахуванням того, що позивачем не доведено належними доказами обставин для визнання недійсним договорів, на підставі яких набула права власності на спірну квартиру ОСОБА_2 та якими обґрунтовано позов.

Оскільки записи до Державного реєстру права власності на нерухоме майно № 884874, № 884918, № 915458, № 13976326, № 18948598 вносились нотаріусами, як державними реєстраторами, на підставі відповідних договорів відчуження нерухомого майна, які є чинними, судом не встановлено підстав для скасування таких записів та обґрунтовано відмовлено у задоволенні таких вимог позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними: договору від 30 березня 2013 року про розірвання договору дарування частини квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості №15293109), укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.; договору №1957 від 14 травня 2013 року про дарування частки квартири, а саме 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1), укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А.; договору №264 від 01 квітня 2016 року про дарування квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В.; договору від 26 квітня 2018 року про купівлю - продаж квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , і посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.; скасування записів про державну реєстрацію права власності за оскаржуваними правочинами: № 884874 від 17.04.2013 (14:58:41); № 884918 від 17.04.2013 (14:58:41); № 915458 від 14.05.2013 (12:03:02); № 13976326 від 01.04.2016 (10:23:46); № 18948598 від 10.02.2017 (10:10:32); №25913665 від 26.04.2018 (16:13:43); є законним та обґрунтованим, прийнятим із правильним застосуванням норм матеріального права, тому воно зміні чи скасуванню в цій частині не підлягає.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що поданий відповідачем висновок судової експертизи викликає сумнів у правильності проведення експертизи, не спростовують висновків суду, зроблених на підставі поданих сторонами доказів, оскільки вказаний висновок, хоча і виготовлений не на підставі ухвали суду про призначення експертизи, є письмовим доказом у справі та правильно оцінений судом першої інстанції. Інших доказів на спростування вказаного висновку експерта сторонами не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та були предметом розгляду суду.

Водночас колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині закриття провадження щодо позовних вимог про визнання недійсним договору від 10 лютого 2017 року про дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В, із наведених вище підстав.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково; рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про визнання недійсним договору від 10 лютого 2017 року про дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., скасувати та направити справу до Придніпровського районного суду м. Черкаси для продовження розгляду в цій частині; в решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про визнання недійсним договору від 10 лютого 2017 року про дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., скасувати та направити справу до Придніпровського районного суду м. Черкаси для продовження розгляду в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах викладених в статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2022 року

Судді