Справа № 211/6262/21
Провадження № 2/211/1217/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року Довгинцівський районний суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в складі:

головуючого судді Сарат Н.О.,

при секретарі Зоріній С.М.,

У відсутність сторін

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування витрат в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог зазначили,між АТ КБ «Приватбанк» (далі - Позивач, Банк) та ОСОБА_1 було укладено кредитну угоду №КRТ0GL00150626 від 29 грудня 2006 року, відповідно до якої останній отримав кредит в сумі 37000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 грудня 2026 р.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області стягнуто з Відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 32216,60 доларів США, на стадії виконавчого провадження Банком отримано в рахунок погашення наявного боргу відповідача належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12.07.2018 року було проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за Банком (інформаційна довідка додається).

В листопаді 2018 року Банк звернувся з позовом до Відповідача про усунення перешкод в користуванні вказаною вище квартирою, шляхом зняття з реєстрації та виселення.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року по справі №211/5451/18 у задоволенні позову відмовлено.

Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.10.2020 по справі №211/5451/18 апеляційну скаргу Банку задоволено та було постановлено: усунути перешкоди у здійсненні АТ КБ «Приватбанк» права користування та розпорядження квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення права користування ОСОБА_1 житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Було зазначено, що рішення суду не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-УІ1 від 03 червня 2014 року.

Таким чином, з моменту набуття права власності Банком на квартиру, а саме з 12.07.2018, Відповідач продовжував у ній проживати, користуючись відповідними житлово-комунальними послугами. Фактично останній проживав у квартирі до 22.01.2021 року. Саме у цей день, працівниками Банку було складено акт про добровільне виселення Відповідача з квартири. Останній відмовився підписувати зазначений акт, зазначивши: «Що претензій до Банку не має».

За період проживання Відповідача у зазначеній квартирі, що належить на праві власності Банку, утворилася заборгованість за використання житлово-комунальних послуг, а саме: заборгованість перед ЖБК "Веселка-1" за житлово-комунальні послуги у розмірі 37896,62 грн., що підтверджується довідкою №16 від 22.04.2021р., заборгованість перед ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги" за спожиту електроенергію в розмірі 734,52 грн., що підтверджується листом №30897/ККМР від 01.05.2021р.

Позивачем, як добросовісним власником квартири, було у повному обсязі сплачено вищезазначену заборгованість за житлово-комунальні послуги, що утворилися під час проживання Відповідача, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами, у зв`язку з чим просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача в порядку регресу 37896,62 грн., витрат пов`язаних зі сплатою АТ КБ «Приватбанк» коштів за використання житлово-комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_2 . Судові витрати покласти на відповідача.

У судове засідання сторони повторно не з`явилися.

Представник позивача до суду надала заяву про розгляд справи у їх відсутність, на позовних вимогах наполягає.

Відповідач ОСОБА_1 про день та час розгляду справи був повідомлений, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Неодноразово звертався до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи. Разом з тим, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно повинні користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Подання заяв про відкладення розгляду справи без надання документів на підтвердження поважності причин неявки, свідчить про зловживання стороною процесуальними правами з метою затягування строків розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що між АТ КБ «Приватбанк» (далі - Позивач, Банк) та ОСОБА_1 (далі - Відповідач) було укладено кредитну угоду №КRТ0GL00150626 від 29 грудня 2006 року, відповідно до якої останній отримав кредит в сумі 37000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 грудня 2026 р. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області стягнуто з Відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 32216,60 доларів США, на стадії виконавчого провадження Банком отримано в рахунок погашення наявного боргу відповідача належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Квартира).

12.07.2018 року було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» ( а.с. 8-10, 11) .

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року по справі №211/5451/18 у задоволенні позову відмовлено.

Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.10.2020 по справі №211/5451/18 апеляційну скаргу Банку задоволено та було постановлено: Усунути перешкоди у здійсненні Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» права користування та розпорядження квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом позбавлення права користування ОСОБА_1 житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03 червня 2014 року ( а.с. 14-20).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ТТПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, з моменту набуття права власності Банком на квартиру, а саме з 12.07.2018, Відповідач продовжував у ній проживати, користуючись відповідними житлово-комунальними послугами. Фактично останній проживав у квартирі до 22.01.2021 року. Саме у цей день, працівниками Банку було складено акт про добровільне виселення Відповідача з квартири. Останній відмовився підписувати зазначений акт, зазначивши: «Що претензій до Банку не має» ( а.с. 12).

Станом на 21.01.2021 відсутність зареєстровані особи у вказаній квартирі ( а.с. 13) .

Заборгованість перед ЖБК "Веселка-1" за житлово-комунальні послуги у розмірі 37896,62 грн., що підтверджується довідкою №16 від 22.04.2021р., з відповідною розшифровкою нарахування, що додається до позову.

Згідно меморіального ордеру від 30.06.2021 року та від 24.06.2021 року позивачем сплачено суму 45990,51 грн. оплату боргу за житлово-комунальні послуги на 01.04.2021 року ( АДРЕСА_1 та сплачено 960,48 грн. боргу за електроенергію на 01.05.2021 року ( а.с. 28-29).

Згідно зазначеної довідки, сума заборгованості нарахована за період з 12.07.2018 (набуття права власності Банком) по 01.04.2021, однак враховуючи те, що Відповідач фактично не проживав у квартирі з 22.01.2021, цей проміжок часу було виключено з нарахувань, а саме: 45990,51 (заборгованість станом на 01.04.21) - 3351,95 (нарахування за березень 2021) - 3456,02 (нарахування за лютий 2021) - 1285,92 (за фактичне проживання Відповідача - 21 день у січні 2021) = 37896,62 грн. Заборгованість перед ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги" за спожиту електроенергію в розмірі 734,52 грн., що підтверджується листом №30897/ККМР від 01.05.2021р. ( а.с. 21-27).

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вілповілно до ч. 1 ст. 1191 ПК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Право регресу - право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Зазначена стаття застосовується у випадках, коли фігура завдавана шкоди та фігура особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають.

За загальним правилом на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Виключення з цього положення можуть бути встановлені законом.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (постанова Верховного суду України від 16.11.2016 у справі № 761/6313/14-ц- Постанова Верховного суду України від 14.12.2016 у справі № 206/837/15-ц.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник майна зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна. Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідальність за завдання збитків, скоєння цієї шкоди і заборгованість згідно з умов договору та закону повинен нести відповідач.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У Цивільному кодексі України (ст. 319) визначено, що власність зобов`язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, інтересам суспільства.

Водночас, ч.1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статтями 20, 21 цього Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, враховуючи те, що Позивачем, як добросовісним власником квартири, було у повному обсязі сплачено вищезазначену заборгованість за житлово-комунальні послуги, що утворилися під час проживання Відповідача, суд вважає необхідним позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 37896,62 грн. в рахунок відшкодування витрат у порядку регресу.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього по обліку водопостачання і водовідведення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2270,00 грн., сплачений ним при подачі позову, тому оскільки позов підлягає задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати.

Керуючись ст. ст. ст. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування витрат в порядку регресу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , 37896 ( тридцять сім тисяч вісімсот дев`яносто шість ) гривень 62 коп. витрат, пов`язаних зі сплатою АТ КБ «Приватбанк» ( ) коштів за використання житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , та судовий збір у сумі 2270 ( дві тисячі двісті сімдесят ) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18 липня 2022 року.

Суддя: Н. О. Сарат