Номер провадження: 22-ц/813/6747/22
Справа № 521/7073/21
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи 521/7073/21

Номер провадження: 22-ц/813/6747/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», - відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою адвоката Бойко Світлани Володимирівни, діючої від імені акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Бобуйка І.А. о 13 годині 45 хвилині 20 січня 2022 року, повний текст рішення складений 25 січня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі Банк) звернулось до Малиновського районного суду м. Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою - АДРЕСА_1 . Банк також просить стягнути з відповідачів судовий збір.

Банк обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 16.11.2017 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Івановим І.В. зареєстроване право власності АТ «ПУМБ» на житловий будинок, який розташований за адресою - АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію права власності позивача на житлове приміщення є чинним, у судовому та іншому, передбаченому законодавством порядку, не оскаржувалось.

Таким чином, Банк з 16.11.2017 року є повноправним власником вказаного житлового приміщення з усіма правами та обов`язками власника. До 16.11.2017 року зазначене житлове приміщення було зареєстроване за ОСОБА_1 , яка 28.09.2007 року, згідно іпотечного договору р№ 6447, передала його позивачу в іпотеку.

На теперішній час у будинку зареєстровані - ОСОБА_2 , донька колишньої власниці, та ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_2 ..

ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою житлового будинку - 27.06.2019 року, тобто після реєстрації права власності на житлове приміщення за позивачем. Реєстрація ОСОБА_2 свого неповнолітнього сина - ОСОБА_3 у вищевказаному будинку 27.06.2019 році свідчить про порушення відповідачами майнових інтересів позивача, про їх намір перешкодити позивачу в його законному праві розпорядження та користуванні власністю. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зазначеному будинку не проживають, але залишаються зареєстрованими.

07.12.2017 року позивач, як власник житлового приміщення, направив на адресу місця реєстрації відповідачів вимогу про звільнення приміщення протягом чотирнадцяти календарних днів. Відповідачі зазначену вимогу не виконали, чим порушили права позивача як законного власника житлового будинку. Між позивачем та відповідачами відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим будинком після реєстрації права власності позивача на будинок.

Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що АТ «ПУМБ» є законним власником житлового будинку, позивач вважає, що відповідачів необхідно позбавити права користування будинком (Т. 1, а. с. 3 - 9).

2.2 Позиція сторін в суді першої інстанції.

У відзиві на позовну заяву адвокат Осадча Ірина Анатоліївна, діюча від імені ОСОБА_1 , просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив на позов обґрунтовано тим, що: 1) переданий в іпотеку банку житловий будинок набутий у власність іпотекодавцем - ОСОБА_1 не за рахунок кредитних коштів, а на підставі договору дарування від 22.08.2007 року; 2) аналогічний позов Банку до тих самих відповідачів вже розглядався Малиновським районним судом м. Одеси (справа №521/4663/19) (Т. 1, а. с. 215 - 219).

У відповіді на відзив адвокат Бойко Олександр Іванович, діючий від імені АТ «ПУМБ», вказує на те, що відповідач у своєму відзиві порушує питання і посилається на правові позиції лише щодо виселення попереднього власника та членів її сім`ї з домоволодіння. Разом з тим, позовні вимоги стосуються лише визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З 16.11.2017 року АТ «ПУМБ» є повноправним власником вказаного житлового приміщення з усіма правами та обов`язками власника (Т. 1, а. с. 236 - 239).

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 надала до суду заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог, та просила суд розглядати справу без її особистої участі (Т. 1, а. с. 247).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року відмолено у задоволенні вищевказаної позовної АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Всі визначені Банком позовні вимоги, як спосіб обраного захисту права власності, є взаємопов`язаними як для вирішення спору по суті, так і його виконання у разі задоволення позову судом. Разом з тим, позивачем не визначено інше постійне жиле приміщення, яке має бути надано відповідачам одночасно з фактичним виселенням. Вимоги Банку суперечать закону (Т. 2, а. с. 37 - 40).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Бойко Світлана Володимирівна, діюча від імені Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) 07.12.2017 року позивач, як власник житлового приміщення, направив на адресу місця реєстрації відповідачів вимогу про звільнення приміщення протягом чотирнадцяти календарних днів. Відповідачі зазначену вимогу не виконали, чим порушили права позивача як законного власника житлового будинку; 2) відповідач ОСОБА_2 зареєструвала у будинку відповідача ОСОБА_3 без письмового погодження з АТ «ПУМБ»; 3) судом першої інстанції не було враховано те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично не проживають у вказаному житловому будинку; 3) відсутність заперечень попереднього власника майна проти порушення права власності, не пов`язаних із позбавленням володіння, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову нового власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; 4) суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявлена банком вимога з огляду на норми матеріального права є вимогою про виселення; 5) з 16.11.2017 року АТ «ПУМБ» є повноправним власником вказаного житлового приміщення з усіма правами та обов`язками власника. До 16.11.2017 року зазначене житлове приміщення було зареєстроване за ОСОБА_1 , яка 28.09.2007 року, згідно іпотечного договору передала його позивачу в іпотеку; 6) після того, як позивач став власником зазначеного житла, правовідносини що стосуються іпотекодавця і іпотекодержателя припинились, та виникли нові правовідносини між власником житла і особами, які порушують його право власності; 7) АТ «ПУМБ» дотримався процедури звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі Іпотечного договору (Т. 2, а. с. 53 - 62).

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.03.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Бойко Світлани Володимирівни, діючого від імені Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.04.2022 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

09.12.2022 на адресу суду надійшло клопотання від адвоката Бойко Світлани Володимирівни, діючої від імені Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення Одеського апеляційного суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.12.2022 року задоволено клопотання адвоката Бойко Світлани Володимирівни, діючої від імені Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке призначено на 15 грудня 2022 року о 15:15 год.

15.12.2022 року від адвоката Бойко Світлани Володимирівни, діючої від імені Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з технічними проблемами, які виникли підчас відеоконференції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання представника Банку про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 212 ЦПК України передбачено, що ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Про вказане також було зазначено в ухвалі про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщеннями суду за допомогою власних технічних засобів, яка була постановлена за результатами розгляду клопотання Банку. Банк не конкретизував причини неможливості участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає необхідним відмовити в задоволенні клопотання Банку про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна адвоката Бойко Світлани Володимирівни, діючої від імені Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

28 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є - АТ «ПУМБ», був укладений кредитний договір № 5731046, за яким ОСОБА_4 отримав кредиті кошти в розмірі - 350 000,00 доларів США, які надані позичальнику для використання на власний розсуд, зі строком повернення кредиту - 28 вересня 2022 року.

Виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки № 6447 від 28 вересня 2007 року, предметом якого є - житловий будинку, житловою площею - 71,8 кв. м., за адресою - АДРЕСА_2 . Вартість предмету іпотеки складає - 2 633 000,00 грн..

Предмет іпотеки придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 15719279 від 28.08.2007 року, виданим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, позивач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом прийняття у власність іпотечного майна - житлового будинку за вищевказаною адресою.

Право власності на житловий будинок за Банком у встановленому законом порядку зареєстровано16 листопада 2017 року, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер: 38233006, номер запису про право власності: 23463104).

Згідно листів Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10.10.2019 року та 11.10.2019 року у спірному будинку зареєстровано місце проживання відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ..

ОСОБА_1 добровільно зняла місце свого проживання з реєстраційного обліку, що не заперечувалось Банком в процесі розгляду справи та підтверджується довідкою про зняття з реєстрації місця проживання особи, виданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 03.01.2018 року та листом відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 09.07.2019 року.

07 грудня 2017 року Банк направив відповідачу ОСОБА_1 письмову вимогу про звільнення із спірного приміщення всіх зареєстрованих та проживаючих у вказаному житловому будинку протягом чотирнадцяти календарних днів відповідно до умов пункту 4.5. іпотечного договору.

По справі виникли правовідносини щодо припинення права особи на користування житлом.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів повністю не погоджується з висновками суду першої інстанції.

3.4 Мотиви відхилення/прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

За правилами, передбаченими ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема припинення правовідносин.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, ст. 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, зокрема, є ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», які закріпляють порядок та умови виселення громадян із житла, що є предметом іпотеки, без надання іншого жилого приміщення.

Так, згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР).

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

При цьому, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Так, ч. 2 вказаної статті встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку та вирішення питання про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що особам, яких виселяють із житла, що є предметом іпотеки і придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Викладене узгоджується із висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц.

Правильним є висновок суду першої інстанції, що задоволення позовних вимог Банку фактично приводить до виселення відповідачів.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Встановлено, що переданий в іпотеку Банку житловий будинок за адресою - АДРЕСА_2 набутий у власність іпотекодавцем - ОСОБА_1 не за рахунок кредитних коштів.

Іпотекодержатель - Банк, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, усвідомлював під час укладання іпотечного договору право відповідачки ОСОБА_1 на користування спірним житловим будинком. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 на момент укладання іпотечного договору була зареєстрована у спірному житловому будинку, знята з реєстрації 03.01.2018 року (Т. 1, а. с. 109 109 зворотна сторона). Разом з тим, її право підлягає захисту, оскільки вказаний житловий будинок набутий нею не за рахунок кредитних коштів, а задоволення позову приведе до фактичного припинення користування вказаним будинком.

Необхідно також зазначити, що Банк мав об`єктивну можливість знати під час укладання іпотечного договору про наявність прав відповідачки ОСОБА_2 на користування спірним житловим будинком. Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована у спірному житловому будинку з 17.11.2003 року, тобто обтяження іпотечного майна правом користування ним іншою особою ніж іпотекодатель існувало на час укладання іпотечного договору (Т. 1, а. с. 46). Таким чином, право ОСОБА_2 користуватися спірним житловим будинком також підлягає захисту.

Доводи апелянта про те, що ним було заявлено вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням, що не є виселенням, а тому суд першої інстанцій неправомірно застосував ст. 109 ЖК УРСР до спірних правовідносин, яка стосується порядку виселення, колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з вищезазначеного.

Щодо вимог Банку до ОСОБА_3 колегія суддів зазначає наступне.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований у спірному житловому будинку 27.06.2019 року, тобто до укладання іпотечного договору - 28 вересня 2007 року. Станом на момент вказаної реєстрації ОСОБА_3 був неповнолітньою особою. Не спростованими є доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 був зареєстрований в результаті зловживання відповідачами своїми правами, без надання згоди Банку як іпотекодержателя. Таким чином, на момент укладення іпотечного договору предмет іпотеки не був обтяжений правом користування ОСОБА_3 .. На момент розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_3 не є дитиною. Тому, вимоги Банку до ОСОБА_3 є доведеними.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Бойко Світлани Володимирівни, діючої від імені Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», є доведеними частково, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині розгляду позовних вимог до ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Банку до ОСОБА_3 за вищевказаного обґрунтування.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Бойко Світлани Володимирівни, діючої від імені акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_3 скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про позбавлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 29 грудня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе