справа № 631/516/20
провадження № 2/631/74/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2022 року смт Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Пархоменко І. О.,

при секретарі - Бондаренко І. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтував наступним.

Він є співвласником будинку АДРЕСА_1 .

Право приватної власності позивача на зазначений будинок підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 грудня 1987 року, посвідченим Нововодолазькою державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 2129, зареєстрованим у Нововодолазькому малому комунальному підприємстві технічної інвентаризації 23 вересня 2003 року. В даному будинку окрім нього зареєстрована його матір ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син колишньої дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час у будинку зареєстровано всього 4 осіб, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Відповідач у будинку АДРЕСА_1 фактично не проживає, а мешкає за іншою адресою, яка йому невідома.

Факт непроживання відповідача, ОСОБА_2 , в будинку АДРЕСА_1 підтверджується актом від 21 квітня 2020 року, складеним депутатом Нововодолазької селищної ради по виборчому округу № 19 Нечмоглодом Миколою Олександровичем за участю свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , засвідченим секретарем Нововодолазької селищної ради Степаненко Н. Є., на предмет того, що в домоволодінні АДРЕСА_1 відповідач фактично не проживає з серпня 2013 року.

Крім того, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має.

Через реєстрацію відповідача позивач не має можливості користуватися своїм майном на власний розсуд, змушений нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг.

В даному разі з вини відповідача порушуються його права власника житлового майна. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення відповідача, ОСОБА_2 , права користування житловим приміщенням - є однією із форм захисту власником його прав.

Таким чином, вирішення питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання залежить від вирішення у судовому порядку питання про його право користування житловим приміщенням відповідно до норм цивільного законодавства.

З огляду на вище вказане вважає, що громадянин ОСОБА_2 є таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки він фактично мешкає за іншою адресою та відсутній за місцем реєстрації без поважних причин понад 1 рік.

Посилаючись на ст. 319, 321 ЦК України просив визнати ОСОБА_2 втратившим право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 у підготовче судове засідання не з?явився, через канцелярію суду надав заяву, відповідно до якої просить суд провести судові засідання без його участі. Також зазначив, що проти заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з?явився, був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання не надав.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з?явилася, через канцелярію суду надала заяву, відповідно до якої просить суд провести судові засідання без її участі. Також зазначила, що проти заочного рішення не заперечує.

Зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, у встановлений судом строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає приписам ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

За свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 23 грудня 1987 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Змієвською Т. Н. , зареєстрованим у реєстрі за № 2129, спадкова справа № 311/1987, право власності 1/3 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 , 1/4 частки ОСОБА_1 . Зазначене свідоцтво зареєстроване у Нововодолазькому малому комунальному підприємстві технічної інвентаризації 23 вересня 2003 року(а. с. 7-8).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1541543 від 23 вересня 2003 року власниками у формі приватної спільної сумісної власності будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 9).

З довідки № 213/19-39 від 11 червня 2020 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданою Новоселівським старостинським округом № 6 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 10).

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено права власника житлового будинку, квартири, а саме, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Також, права громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, передбачені ст. 150 ЖК України - користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Зазначені норми визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Актом депутата округу № 19 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області № 230 від 21 квітня 2020 року, складеного в присутності свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає з серпня 2013 року (а. с. 11).

Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Тобто, між сторонами виник житловий спір, предметом доказування якого є відсутність відповідача за місцем реєстрації місця проживання понад строки, встановлені законом без поважних причин.

За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пункті 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , і договору найму з позивачем не укладав. Будь-яких доказів у підтвердження поважності причин не проживання ОСОБА_2 у помешканні матеріали справи не містять.

Позивачем надано докази в підтвердження не проживання відповідача понад один рік в спірному будинку. Житловим приміщенням за місцем реєстрації ОСОБА_2 не користується, витрат на утримання не несе.

У якості доказів на підтвердження позовних вимог суд приймає акт депутата округу № 19 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області № 230 від 21 квітня 2020 року, щодо непроживання відповідачів, складений в присутності свідків.

Доказів на підтвердження обставин, що мають бути враховані при вирішенні спору, ОСОБА_2 не надано. Також відсутні докази на підтвердження будь-яких намірів відповідача щодо користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, зібрані по справі докази та їх належна оцінка свідчать про наявність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки відповідачі по справі понад один рік без поважних причин не користуються житловим приміщенням.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, отже такими, що підлягають задоволенню.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються учасники бойових дій, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 840 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41, 55 Конституції України, ст. 15, 16, 317, 319, 383, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, п. п. 33, 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263 -265, 273, 352, 352 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір в розмірі 840,80 гривень на користь держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя І. О. Пархоменко