Справа № 181/1302/21
Провадження № 2/181/45/22
"03" березня 2022 р. смт. Межова
Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Літвінової Л.Ф.,
за участі секретаря судового засідання Чупікової В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -
До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.
В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначив, що він є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . Згідно домової книги між іншими особами, зареєстрована відповідач ОСОБА_2 . Однак відповідач починаючи з березня 2017 року не проживає в житловому приміщенні понад 4 роки, не сплачує кошти за ремонт житла та комунальні послуги, не приймає участі в інших витратах по утриманню житлового будинку. Особистих речей та документів у житловому будинку вона не має. Вона проживає, як йому стало відомо в АДРЕСА_2 , згідно копії її російського паспорта. У зв`язку з реєстрацією відповідачки за зазначеною адресою в його житловому будинку він позбавлений можливості реалізувати своє право на розпорядження майном. Договір найму жилого приміщення між ним та відповідачем не укладався.
Просить визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку Російської Федерації такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 ; позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку Російської Федерації права користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 ; судові витрати по справі стягнути з відповідача.
Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2022 року постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження та у справі призначити судове засідання.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Рябенко В.В. не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, згодні на заочний розгляд справи.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, і від неї не надійшло повідомлень про причини неявки, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала. Також відповідач не скористався правом на відзив та не направила до суду письмовий відзив на позовну заяву.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору.
Оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі.
В зв`язку з цим в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також у інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.
Частиною 1 ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 28.09.2001 року, зареєстрованим в реєстрі за №221 та посвідченим приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу Ніценко С.Б.
Згідно домової книги, а також посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак, як встановлено у судовому засіданні з березня 2017 року не проживає.
Крім того, згідно копії паспорта громадянина Російської Федерації, встановлено, що ОСОБА_2 20.09.2018 року зареєстрована в АДРЕСА_2 .
З дослідженої у судовому засіданні заяви ОСОБА_2 від 12.11.2021 року посвідченої т.в.о. нотаріуса нотаріального округу Магнітогорського міського округу Челябінської області Замурагіною Н.С., та зареєстрованої в реєстрі №74/97-н/74-2021-12-652 вбачається, що відповідачка дає свою згоду і прохає зняти її з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , поставити штампи в необхідних документах про зняття з реєстрації, видати необхідні документи.
Згідно ст. 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Статтею 319 ЦК України передбачено права власника майна, зокрема права володіння, користування та розпорядження таким майном.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.
Частиною першою ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в частині першій ст. 221 ЦК України, зазначено, що право власності є непорушним.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення, або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено винятково на підставі рішення суду: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм цивільного законодавства (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11).
Відповідно до ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Частиною 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Отже, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.316, 317, 319, 321, 328, ч.2 ст.386, ст.391 ЦК України, ст.ст.71,72 ЖК України, ст.ст.2, 4, 81, 82, 96, 128, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - задовольнити у повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку Російської Федерації такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
Позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку Російської Федерації права користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати, у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складений 03 березня 2022 року.
Суддя: Л. Ф. Літвінова