Справа № 191/1249/15-ц
Провадження № 2/191/10/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2022 року м. Синельникове Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Костеленко Я.Ю.

за участю секретаря Омельченко К.В.

позивача- ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

25.09.1996 між нею та відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. З того ж часу відповідачі проживали та були зареєстровані у будинку зі згоди позивача.

2.4.2013шлюб був розірваний. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 одразу після розірвання шлюбу позивача з їх батьком ОСОБА_3 переїхали та по теперішній час мешкають окремо.

На момент подання позовної заяви відповідач ОСОБА_3 не проживає у вказаному будинку, оскільки мешкає із іншою жінкою.

Позивач зареєстрована та мешкає у зазначеному вище будинку разом із її сином - ОСОБА_4 1993 р.н. (інвалід 2 групи) від попереднього шлюбу. Відповідачі зареєстровані, але не проживають за даною адресою.

Просить визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у справі за його позовом про поділ майна було ухвалено поділити в натурі житловий будинок загальною площею 114,1 кв.м. та господарські споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Варіанту № 2 експертного висновку № 2701/2702-19 від 13.12.19р.), а саме квартира АДРЕСА_2 (52/ 100 частини) вартістю 287 155,00 грн. визнано право приватної власності за ОСОБА_1 , а квартира АДРЕСА_3 (48/100 частини) вартістю 263 132,00 грн. визнано за ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 48/100 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року залишено без змін.

Отже, він являється власником 48/100 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_3 (48/100 частини) житлового будинку та господарських споруд, а тому вважає позовні необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 правом на подання відзиву не скористалися.

Крім цього, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, який обґрунтовують тим, що вони є зареєстрованими у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично там не проживають Після розлучення з ОСОБА_1 доступ до житла заблокований шляхом зміни замків . За рішенням суду від 20 червня 2020 року житло було поділено навпіл, але доступи до свого житла позивачі так і не отримали.

На сьогоднішній день позивач ОСОБА_3 та його діти- син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 , у якої є малолітня дитина 6 років, не мають постійного місця проживання та вимушені постійно орендувати житло.

Зазначають, що вони мають рівні права з відповідачем ОСОБА_1 користуватися житловим будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а так як відповідач добровільно їх до будинку не пускає, просять суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом, щоб вони мали можливість вселитись до вказаного будинку, та передати їм ключі від будинку.

Відповідач ОСОБА_1 надала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що після рішення суду про поділ майна та розгляду у листопаді 2020 року справи Дніпровським апеляційним судом позивач ОСОБА_3 навмисно ніяких дій для виконання рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року не виконує та реєстрації в державному реєстрі майнових прав своєї частки на квартиру АДРЕСА_3 не вирішує з тих підстав, що за рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року (справа № 191/48/16-ц, провадження № 2/191/52/17) з ОСОБА_3 стягнуто на користь її дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріальну, моральну шкоду, а також втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності в розмірі 80 відсотків мінімальної заробітної плати, починаючи з 05 січня 2016 року і на весь час стійкої втрати професійної працездатності ОСОБА_4 80 %, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо- транспортної пригоди.

Саме на підставі цього рішення на примусовому виконанні у Синельниківському відділі державної виконавчої служби у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження АСПВ: 62736728, в якому сума заборгованості ОСОБА_3 складає понад 600 000 грн.

Самостійно виконувати вищевказане рішення суду відповідач ОСОБА_3 не бажає.

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.11.2021 (справа № 191/48/16-ц, провадження № 6/191/64/21) на підставі подання Синельниківського відділу державної виконавчої служби у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , а також земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З позову ОСОБА_3 не вбачається, як саме вона перешкоджає в користуванні його часткою власності, та не надано доказів, які б підтверджували зазначені в позовній заяві обставини щодо наявності перешкод у здійснені ним права користування та розпорядженням своїм майном, що існує реальна небезпека порушення ОСОБА_3 права власності з її боку.

Просить суд відмовити позивачам в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підтримала повністю, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення просила відмовити.

Також пояснила, що відповідач ОСОБА_3 перестав проживати у спірному будинку після їх розлучення -з 2015 року, його син ОСОБА_4 з 2004 року після сварки з батьком, а донька ОСОБА_5 з 2014 року, коли вона вийшла заміж та переїхала жити до свого чоловіка. Жодних перешкод у доступі до житла вона не чинила відповідачам, навпаки відповідач ОСОБА_3 , маючи рішення суду про виділ його частки будинку, ніяким чиним не намагається реалізувати це рішення та виділити частину будинку, оскільки має значну заборгованість за виконавчими листами та у зв`язку з цим на його частину будинку звернуто стягнення.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Білоусов Г.О. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення підтримав повністю. Також пояснив, що факт не проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у спірному будинку з часу, зазначеного ОСОБА_1 , вони не оспорюють, а вселення ОСОБА_3 необхідно для того, щоб реалізувати рішення суду про поділ майна.

Відповідачі за первісним позовом та позивачі за другим ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки не повідомили, хоча про день та час судового розгляду були повідомлені належним чином.

Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.09.1996 по 02.04.2013.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 29 січня 2003 року ОСОБА_1 належить на праві приватної житловий будинок з господарськими будівлями , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з даними домової книги по будинку АДРЕСА_1 та відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ) з 27.02.2003, ОСОБА_4 з 23.07.2005, ОСОБА_5 з 06.10.2009.

Згідно з довідкою, виданою головою квартального комітету №10 Коломоєць В.М. 01.04.2015, разом із ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_4 , 1993 р.н., зареєстровані , але не проживають - ОСОБА_3 , 1968 р.н., ОСОБА_4 , 1989 р.н., ОСОБА_5 , 1993 р.н.

Факт не проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з часу надання вказаної довідки і до теперішнього часу сторонами не оспорюється.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року житловий будинок загальною площею 114,1 кв.м. та господарські споруди, які знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 , визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та здійснено його поділ в натурі, а саме : ОСОБА_1 виділено на праві власності квартиру АДРЕСА_2 (52/100 частини) вартістю 287 155,00 грн., а ОСОБА_3 - квартира АДРЕСА_3 (48/100 частини) вартістю 263 132,00 грн .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року залишено без змін.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.12.2021 відомості щодо реєстрації за фізичною особою ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно у Реєстрі відсутні. Наявні відомості щодо обтяження -арешту нерухомого майна ОСОБА_3 , внесені на підставі постанови про арешт майна боржника, виданої 05.08.2020 Синельниківським МР ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені стст.317, 383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

На підставі ч.2 ст.319 ЦК власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.5 зазначеної статті власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщенім, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без повалених причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено під час судового розгляду та не оспорюється сторонами, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 вселилися та були зареєстровані у спірному будинку як члени сім`ї власника , але не проживають за місцем реєстрації протягом тривалого часу без поважних причин.

Судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили за те, що відповідачам створюються перешкоди у проживанні в цьому будинку.

Крім того, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 у судовому порядку вирішено спір про поділ в натурі спільного майна подружжя. З 2020 року відповідач ОСОБА_3 не вчиняє ніяких дій щодо реалізації цього рішення, державна реєстрація права власності на виділену частку будинку ним не проведена, переобладнання не здійснено.

Тобто, відповідач сам не вчиняє дії, які б дали можливість вселитися членам його родини до житлового приміщення, яке виділено у власність ОСОБА_3 , та відповідно зареєструвати членів своєї родини у належній йому частці будинку.

З 2013 року відповідач ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 та не проживає у спірному будинку, як і його діти відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Натомість, рішенням суду за ним визнано право власності на квартиру АДРЕСА_4 , та 48/100 частини земельної ділянки за вказаною адресою.

Відповідно до ч.3 ст.364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням.

Враховуючи, що протягом тривалого часу (більше одного року) відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а з дня набрання законної сили рішенням суду про виділ відповідачеві ОСОБА_3 частки будинку , а саме з 24.11.2020, право спільної сумісної власності на будинок припинено, відповідачем ОСОБА_3 не вжито заходів щодо державної реєстрації права власності на виділену частку будинку та реєстрації членів своєї родині у належній йому частці, відповідачі продовжують значиться зареєстрованими у цілому будинку, що є порушенням законних прав та інтересів власника іншої частини будинку позивача ОСОБА_1 .

Таким чином, суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Розглядаючи позов ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Одним із завдань цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справ з метою ефективного захисту порушених прав особи. Така законодавча гарантія природньо відповідає насамперед потребам особи, яка звертається до суду з позовом.

Європейський суд з прав людини в п. 35 рішення від 07.07.1989 р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, що пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд вважає, що неявка позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без поважних причин у судові засідання свідчить про їх незаінтересованість у розгляді позову та дає підстави стверджувати про неналежне здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків.

Крім того, законом не вказано про врахування поважності причин повторної неявки позивачів, зазначені зміни до законодавства внесені з метою недопущення зловживання особами, які беруть участь у справі, своїми процесуальними правами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність залишення позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення без розгляду та вважає необхідним роз`яснити позивачам можливість повторного звернення до суду з даним позовом після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Таким чином, суд розглядає лише позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Як було встановлено судом, позивач ОСОБА_3 перестав проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після розлучення з відповідачем ОСОБА_1 , а саме з 2015 року.

Після розподілу будинку в натурі між колишнім подружжям позивач ОСОБА_3 переобладнання не зробив, державну реєстрацію права власності на виділену квартиру АДРЕСА_3 (48/100 частини будинку) не здійснив. У своїх позовних вимог ОСОБА_3 не зазначає, в яку частину будинку необхідно здійснити вселення та не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_1 перешкоджає відповідачеві у користуванні належною йому часткою будинку.

Стосовно доводів представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 про те, що вселення потрібно ОСОБА_3 для того, щоб виконати рішення суду про поділ будинку, суд вважає їх такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства, оскільки вимоги щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення мають іншу правову природу, ніж виконання рішення суду про поділ майна в натурі.

Враховуючи, що питання про поділ спірного житлового будинку вже вирішено судом, право спільної сумісної власності на будинок припинено, тому реалізація власниками їх прав щодо користування та розпорядження нерухомим майном можлива лише стосовно виділених в окремі квартири частки будинку, тобто позивач ОСОБА_3 має право розпоряджатися лише квартирою АДРЕСА_5 .

Враховуючи, що в позовних вимог ОСОБА_3 просить його вселити у весь будинок АДРЕСА_1 , такі вимоги не можуть бути задоволені судом.

З врахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню як обґрунтовані та підтверджені належними і допустимими доказами, а позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення суд вважає такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову суд вважає необхідним стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, щовтратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщеннязалишити без розгляду.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 81 (вісімдесят одна) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 81 (вісімдесят одна) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 81 (вісімдесят одна) грн. 20 коп.

На рішення протягом 30 (тридцяти) днів з дня його повного складення може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду.

Повний текст рішення складений 25.07.2022.

Суддя Я. Ю. Костеленко