Провадження № 2/359/271/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі

головуючого судді Муранової-Лесів І.В..

при секретарі Івковій Д.Л.,

за участі представника позивача - Дяченка О.С. ,

представника відповідачів - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ККЕУ - Сулими І.В.,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_5 , малолітнього ОСОБА_6 , треті особи: Київське квартирно-експлуатаційне управління, Служба у справах дітей Бориспільської міської ради Київської області, Реєстраційна служба Бориспільської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_4 та їх з третьою особою ОСОБА_3 неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_6 та з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 12.02.2021 просила: визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-7, 44).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_3 проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 з повітряного спостереження, якому 30 грудня 2015 року на підставі Ордеру, виданого Виконавчим комітетом Бориспільської міської ради, за № 9 третя особа отримав з фонду Міністерства оборони України службову двокімнатну квартиру у АДРЕСА_1 площею 44,3 кв.м. (загальна площа 85,1 кв.м.) на склад сім`ї 4 особи: він, його дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 , 2004 року народження та син ОСОБА_6 , 2012 року народження. Також вказує, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області по справі № 359/4352/20 від 1 липня 2020 року шлюб між військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, а тому стверджує, що відповідно до вимог п. 25 розділу IV «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 06.09.2018 за №1020/32472, що набрала чинності 16.10.2018, підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення як колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишились проживати у ньому.

Позивач вказує, що відповідачі займають службове жиле приміщення за відсутності законодавчо визначених підстав, які б давали право на проживання у вищезазначеній квартирі.

Також зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 зверталась до Київського квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України листом вих. №0/133/47/710/пс від 7 жовтня 2020 року з проханням прийняти рішення про виселення зі службового жилого приміщення ОСОБА_4 в разом з дітьми з наданням іншого жилого приміщення, яке б відповідало передбаченим житловим законодавством нормам. На дату звернення з позовом до суду відповідь на адресу військової частини НОМЕР_1 не надходила.

Позивач вважає, що відповідачі, яка в добровільному порядку не звільнили займане службове приміщення, є такими, що втратили право на користування вказаним житловим приміщенням.

Посилаючись на вимоги ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вказує, що самовільно військова частина НОМЕР_1 не може зняти відповідачів з реєстрації, внаслідок чого змушені звернутися до суду.

Ухвалою від 26.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а. с. 53-54).

13.05.2021 представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом Ковальчуком С.М. подано відзив на позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 (а.с.112-118), за змістом якого він просить відмовити у задоволенні позову, при цьому зазначає, що станом на час звернення Військової частини НОМЕР_1 з позовом до суду, ОСОБА_4 зі своїми двома неповнолітніми дітьми. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 постійно проживають в квартирі під АДРЕСА_1 , та зареєстровані за адресою місця її знаходження. За цією ж адресою зареєстрований і ОСОБА_3 , який є батьком двох неповнолітніх дітей.

ОСОБА_4 не погоджується з доводами позивача, що відповідачі зобов`язані були у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу знятися з реєстрації та звільнити займане службове приміщення, та що вони втратили право користування жилим приміщенням. Вважає, що така правова позиція суперечить вимогам чинного законодавства та сталій судовій практиці.

Посилаючись на вимоги ст.ст.9,124,125 ЖК України, вказує, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено зі службового приміщення одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Вказує, що положення п. 25 розділу 5 «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», який є підзаконним нормативно-правовим актом, суперечить приписам ст.ст. 9, 124, 125 ЖК України.

Вказує, що з урахуванням практики ЄСПЛ, вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Зазначає, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до несе надмірний тягар.

Вказує, що відповідачі ОСОБА_4 зі своїми двома неповнолітніми дітьми не мають у своїй власності чи у іншому законному володінні будь-якого іншого житлового приміщення, яке б вони могли займати для постійного проживання, окрім як займана квартира, яка повністю облаштована для їх проживання та створено умови для виховання неповнолітніх дітей, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вказаним житлом без забезпечення їх іншим жилим приміщенням, не буде пропорційним переслідуваній легітимній меті, оскільки завдасть істотної шкоди гарантованим правам та інтересам відповідачів.

Від третьої особи Київського квартирно-експлуатаційного управління до суду 25.06.2021 надійшли письмові пояснення (а.с.165-169), за змістом яких третя особа підтримала позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1, посилаючись на те, що відповідно до чинного законодавства службове житло надається військовослужбовцям та членам їх сімей саме у зв`язку з проходженням військової служби, і ті члени сім`ї військовослужбовця, які втратили цей статус у зв`язку з розлученням, не мають права користуватися службовим житлом. Зокрема вказує, що після розлучення ОСОБА_4 з ОСОБА_3 , відповідач втратила право на користування службовим житловим приміщенням в силу вимог п. 25 Розділу IV Інструкції №380 та чинного законодавства України.

Ухвалою суду від 01.11.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача Військової частини НОМЕР_1 та представник третьої особи Київського КЕУ позов повністю підтримали, просили задовольнити. Додатково пояснили, що Київське КЕУ не може забезпечити відповідачів іншим житлом, а також, що службове приміщення залишиться у користування третьої особи ОСОБА_3 .

Третя особа ОСОБА_3 частково підтримав позов щодо визнання його колишньої дружини такою, що втратила право користування службовою квартирою. При цьому пояснив, що близько двох років не проживає з родиною у зв`язку з припиненням шлюбних відносин та розірванням шлюбу, і його колишня дружина з дітьми проживає у службовій квартирі та не бажає звільняти квартиру та зніматися з реєстрації, що позбавляє його можливості приватизувати службову квартиру.

Від третьої особи Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Бориспільської міської ради надійшли заяви, з проханням розглядати справу без участі представника відділу та прийняти рішення за наявними матеріалами справи (а.с.206).

Представником органу опіки та піклування - Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради також подано заяву з проханням розглянути справу у відсутності представника служби (а.с.208).

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

У судовому засіданні встановлено, що третя особа у справі ОСОБА_3 є військовослужбовцем та проходить військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 з повітряного спостереження, що підтверджується довідкою, виданою командиром військової частини НОМЕР_1 (а.с.21).

30 грудня 2015 року на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 29 грудня 20'5 року №803, ОСОБА_3 було видано Службовий Ордер №9 на право зайняття службового приміщення двокімнатної квартири у АДРЕСА_1 площею 44,3 кв.м. (загальна площа 85,1 кв.м.) на склад сім`ї 4 особи: він, дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 , 2004 року народження та син ОСОБА_6 , 2012 року народження (а.с.20).

Згідно з даними Реєстраційної служби Бориспільської міської ради відповідачі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 12.01.2016 року постійно зареєстровані та згідно з Актом обстеження житлово-побутових умов від 06.05.2021 №93 постійно проживають за вказаною в позовній заяві адресою: АДРЕСА_1 (а.с.33-35, 173).

Дана обставина повністю визнана учасниками справи та ніким не оспорюється.

Встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області по справі № 359/4352/20 від 01 липня 2020 року шлюб між третьою особою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було розірвано (а.с.23). Рішення суду набрало законної сили 03.08.2020.

Згідно з пунктом 3.16 Розділу ІІІ «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 р. за № 24/20337, яка була чинною на момент видачі службового ордеру на квартиру родині ОСОБА_7 , а також згідно з п.25 розділу IV «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 06.09.2018 за №1020/32472, що набрала чинності 16.10.2018, підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення як колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишились проживати у ньому.

Водночас, позивач питання про виселення відповідачів не порушує, а просить визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням службової квартири, обґрунтовуючи свій позов, тим, що в силу вимог чинної на той час ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» таке рішення суду буде підставою для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Разом із з цим вказану статтю 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» виключено на підставі Закону України №1871-ІХ від 05.11.2021.

Крім того, в розумінні ст.64 Житлового кодексу Української РСР неповнолітні сини третьої особи ОСОБА_3 , який залишається військовослужбовцем та проходить військову службу в Військовій частині НОМЕР_1, залишаються членами його сім`ї. Та в силу вимог ст.29 Цивільного кодексу України службова квартира й якій вони зареєстровані разом з батьками та постійно проживають з 2016 року є їх місцем проживання.

В силу вимог ч.1, 3 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

В силу вимог ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суд звертає увагу, що ані Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ані Житловий кодекс Української РСР не містить такої самостійної підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, або для виселення, колишніх членів сім`ї військовослужбовця (зокрема, у разі розірвання шлюбу), які постійно проживають у такому приміщенні.

З урахуванням вищенаведених положень ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР, посилання позивачем в якості підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловими приміщенням на вищенаведені положення п.25 розділу IV «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» є недопустимим.

В цьому зв`язку з аналогією закону слід зазначити, що в силу вимог статті 125 Житлового кодексу Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Суд також звертає увагу, що в силу вимог ч.ч.1-3 ст.13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Так, згідно з поясненнями представників позивача Військової частини НОМЕР_1, третьої особи Київське КЕУ та третьої особи ОСОБА_3 , пред`явлення даного позову жодним чином не пов`язано з порушенням прав позивача щодо розпорядження належним йому службовим житлом та не пов`язане з необхідністю прийняття рішення щодо передачі даного житлового приміщення іншим військовослужбовцям, а виключно вчинено з метою можливості його подальшої безперешкодної приватизації третьою особою ОСОБА_3 ..

Така позиція позивача як органу державної влади на переконання суду не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, зокрема ст.ст.9,125 Житлового кодексу Української РСР та ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та з точки зору ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є необґрунтованим та непропорційним втручанням у право на повагу до житла відповідачів, які були вселені в службове приміщення у визначеному законом порядку, не мають у власності та користуванні іншого житла та не можуть бути виселені зі службового приміщення без надання іншого жилого приміщення.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованим та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Інші документально підтверджені судові витрати по справі не значаться.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76-83, 89, 141,155, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_5 , малолітнього ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлений 15.07.2022.

Суддя І. В. Муранова-Лесів