Провадження № 2-о/752/1048/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 грудня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Машкевич К.В.

за участю секретаря Гненик К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції міста Києва про встановлення факту смерті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, в якій просила встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 85 років в м. Херсон.

В обґрунтування заяви вказує, що вона являється невісткою померлої.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 померла на тимчасово окупованій території України (м. Херсон) Херсонської міською клінічною лікарнею видане лікарське свідоцтво про смерть №326 від 09 листопада 2022 року.

При цьому, отримати свідоцтво про смерть державного зразка у заявника відсутня можливість у зв`язку із тим, що органи РАЦС України тимчасово не здійснюють свої функції на території м. Херосон.

У зв`язку із цим, з метою державної реєстрації факту смерті ОСОБА_2 , заявник вимушена звертатися до суду із заявою про встановлення факту смерті.

Заявник та заінтересована особа в судове засідання не з`явились, про день, час та місце засідання повідомлялись належним чином.

Представник заявника у заяві про встановлення факту смерті просить проводити розгляд справи за відсутності заявника та його представника.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення заяви, виходячи з наступного.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

За змістом ч.ч.1,2,4 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Встановлено, що заявник є невісткою ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи,а саме: свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , свідоцтвом про шлюб.

Так, у віці 85 років померла свекруха заявника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , міста Дебальцево Донецької області.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 померла на тимчасово окупованій території України Херсонською міською клінічною лікарнею ім. Є.Є. Карабєлєша, видано лікарське свідоцтво про смерть від 09 листопада 2022 року №326.

21 грудня 2022 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовлено заявнику в проведенні державної реєстрації смерті, оскільки на підтвердження факту смерті надано документ, який виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

За змістом п.п. 2, 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Державна реєстрація смерті громадянки ОСОБА_2 не була проведена на території України, оскільки документи які є у заявника, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Оскільки реєстрація смерті громадянки ОСОБА_2 в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, то є підстави в судовому порядку встановити факт її смерті, який встановлений судом.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та її задоволення.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 258-259, 263-265, 273, 293, 315, 317 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Дебальцево Донецької області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Херсон, Україна, у віці 85 років.

Рішення суду піддати негайному виконанню.

Копію рішення суду невідкладно направити до Голосіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції міста Києва для державної реєстрації смерті.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Машкевич