Справа № 510/2464/21
Провадження № 2/510/623/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.03.22 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа Виконавчий комітет Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області) про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідачі в судове засідання не явились, відзиву на позов не надали.

Представник позивачки адвокат Вальченко В.В. в судове засідання не явився, просив про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Третя особа просила про розгляд справи у відсутності свого представника, будь-яких заперечень щодо позову не мала.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотань про виклик сторін у судове засідання не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія витягу №4315 від 03.12.2021р. про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб; копія договору міни домобудівлі від 24.03.1947р.; копія договору дарування від 18.08.1980р.; копія ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 19.06.2019р. (про затвердження мирової угоди); копія технічного паспорту на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , оформленого на ім`я ОСОБА_1 .

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , діюча через свого представника ОСОБА_4 , звернулася до суду із позовом та просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку із господарськими будівлями та спорудами, розташованому по АДРЕСА_1 , зазначивши, що на підставі договору міни домобудівлі від 24.03.1947р. та ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 19.06.2019р. (про затвердження мирової угоди) вона є власником житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . Як вказує позивачка, у 2017 -2019 роках Ренійським районним судом Одеської області розглядалася справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно. 19.06.2019р. Ренійським районним судом Одеської області було затверджено мирову угоду, за якою було визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку. Інша Ѕ частка будинку належить ОСОБА_6 на підставі договору міни. Після затвердження судом мирової угоди та оформлення всіх належних документів на житловий будинок з`ясувалося, що на вищевказаній житловій площі рахуються зареєстрованими відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (неповнолітній син ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 , які після визнання права власності на нерухомість за ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою не знялися, вже тривалий час там не мешкають. Відповідачка ОСОБА_2 разом із сином мешкає за іншою адресою в м.Рені, теперішнє місце мешкання відповідача ОСОБА_3 позивачці взагалі не відомо.

Таким чином, з 2019р. і по теперішній час відповідачі на вищевказаній житлоплощі, де вони були зареєстровані, не мешкають, реєстрація даних осіб носить формальний характер. Вже пройшло більше 2 років з моменту визнання за позивачкою права власності на відповідну частину нерухомості (за ухвалою суду), відповідачі за місцем реєстрації не з`являлися, добровільно з реєстраційного обліку не знялися, відповідачка ОСОБА_2 мешкає за іншою адресою разом із сином, а теперішнє місцезнаходження відповідача ОСОБА_3 позивачці невідомо. У зв`язку із реєстрацією відповідачів на житлоплощі, позивачка несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, крім того, вона, як власник житла, позбавлена можливості у вирішенні інших, передбачених чинним законодавством, питань.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. В статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право власності власника на майно.

В ч. 1 ст. 316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В ч. 1 ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України.

Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Виходячи із вищевказаного, матеріалів справи, доводів позивачки, викладених у позові, відповідачі вже тривалий час не мешкають за спірною адресою, питання щодо встановлення права власності позивачки на житловий будинок було вирішено в судовому порядку у 2019р., відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 не являються власниками житла, у якому прописані, не являються членами родини позивачки, ОСОБА_2 разом із сином мешкають за іншою адресою, теперішнє місце проживання відповідача ОСОБА_3 позивачці невідоме, оскільки він про себе не повідомляє, за місцем реєстрації не з`являється, в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку зі вказаної адреси. Згідно наданих документів, позивачка є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , на житлоплощі якої рахуються прописаними відповідачі. У зв`язку із тим, що відповідачі не проживають у будинку вже достатньо тривалий час, яких-небудь витрат по утриманню житла вони не несуть, їхніх особистих речей там також немає. Договором, законом або рішенням суду не було встановлено право відповідачів на користування ними будинком з підстав ст. 401 ЦК України. У зв`язку із вищевикладеним, є правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 128, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу України, ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р., -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку із господарськими будівлями та спорудами, розташованому по АДРЕСА_1 , і зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Вячеслав ДУДНИК