ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1660/20 Номер провадження 22-ц/814/499/22Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О. О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря судового засідання - Ряднини І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Приватного підприємства «Імені Калашника» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 червня 2021 року

у справі за позовом Приватного підприємства «Імені Калашника» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення без надання іншого житлового приміщення

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

09.07.2020 позивач, Приватне підприємство «Імені Калашника» в особі уповноваженого представника, звернувся до суду із вказаним позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (станом на сьогодні; до перенумерації - 30).

В обґрунтування позову зазначено, що 26 червня 2006 року між СТОВ «імені Калашника» (правонаступником якого є ПП «Імені Калашника») (наймодавець ) та ОСОБА_1 (наймач) був укладений договір найму житлового приміщення, відповідно до якого відповідачу було передано в тимчасове користування жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

В 2010 році була проведена технічна інвентаризація будівлі, в результаті якої був виготовлений новий технічний паспорт і нумерація квартир змінилася. В зв`язку з цим між ними був укладений новий договір про найму житлового приміщення від 21.01.2011, відповідно до якого було змінено номер орендованого житлового приміщення з квартири АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_4 . Вказане житлове приміщення є службовим, та ПП «Імені Калашника» є власником вказаного житлового, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 .

Квартира за номером АДРЕСА_4 (станом на сьогодні; до перенумерації № 30) за вказаною адресою як і всі інші приміщення є житловими приміщеннями та за рішенням власника передавались у найм працівникам приватного підприємства на час їх трудових відносин з підприємством за договорами найму.?

Між ПП «Імені Калашника» та відповідачем було укладено договір найму від 26.06.2006 року та від 21.01.2011.

Відповідно до умов договору предметом найму було житлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (станом на сьогодні; до перенумерації - 30), яке передавалося наймодавцем у тимчасове користування (для проживання ) наймачеві на певний строк за плату строком на 1 рік. Пунктом 4.2. розділу 4 договору сторони обумовили, що по закінченню строку дії даного договору наймач зобов`язується звільнити жиле приміщення, яке знаходилося в його тимчасовому користування і повернути його у тому ж технічному і санітарному стані, в якому він отримав це приміщення в користування та знятись з реєстраційного обліку за місцем реєстрації.

Позивачем зазначено, що після спливу строку дії договору найму, відповідач продовжила проживати у житлі, добровільно не виселилась, однак наразі відповідачка з підприємства звільнена, та добровільно на неодноразові вимоги не звільняє займане житлове приміщення.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

Із вказаним рішенням не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПП «Імені Калашника» просять рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В обґрунтування апеляційної скарги вказували, що місцевий суд не врахував норми матеріального права, передбачені статтями 118, 121, 124, 125 ЖК України, та не надав належної оцінки тим обставинам, що спірне житло є службовим, перебувало в користуванні відповідача за договором найму, строк дії якого сплив ще в 2012 році та трудові відносини з відповідачем припинені, а тому подальше проживання відповідача у займаному житлі та користування ним порушує права позивача як власника.

Щодо явки сторін у судове засідання

Справу за апеляційною скаргою призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка-повідомлення повинна бути вручена завчасно. (ч. 2, 4, 5 ст. 128 ЦПК України)

У судове засідання 24.02.2022 сторони по справі не з`явились, будучи належним чином та завчасно повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Верховною Радою України строком на 30 діб по всій території України запроваджено воєнний стан. Однак, в силу положень Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан не зупиняє здійснення правосуддя на території України.

Сторони по справі не повідомляли суд апеляційної інстанції про причини своєї неявки та не заявляли клопотань про відкладення розгляду справи.

Згідно зі ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстав, передбачених процесуальним законом для відкладення розгляду справи не вбачається, неявка сторін в судове засідання не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;

Судом встановлено, що 20 серпня 1998 року розпорядженням голови районної державної адміністрації було затверджено рішення зборів уповноважених членів колективного сільськогосподарського підприємства імені Воровського від 27 липня 1998 року про надання 30-ти квартирному житловому будинку в с. Калашники статусу службового.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, ПП «Імені Калашника» є правонаступником СТОВ «імені Калашника» (а.с. 8-15).

ОСОБА_1 перебувала з позивачем в трудових відносинах з 12.10.2005 по 01.06.2015 та з 08.09.2015 по 02.01.2017, що підтверджується довідкою ПП «Імені Калашника» №51 від 31.01.2017 (а.с. 80).

26 червня 2006 року між СТОВ «імені Калашника» (наймодавець ) та ОСОБА_1 (наймач) був укладений договір найму житлового приміщення, відповідно до якого останній було передано в тимчасове користування жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 на період роботи. (а.с. 16-17)

У 2010 році ПП «Імені Калашника» була проведена технічна інвентаризація будівлі, в результаті якої був виготовлений новий технічний паспорт і нумерація квартири змінилася (а.с. 33-39) у зв`язку з чим між сторонами був укладений новий договір про найм житлового приміщення від 21.01.2011, відповідно до якого було змінено номер орендованого житлового приміщення з квартири номер АДРЕСА_5 . Вказане житлове приміщення є службовим (а.с. 18-19). Даний договір укладено на 1 рік. (п. 4.1 Договору).

ОСОБА_1 проживає та зареєстрована у спірній квартирі з 2006 року, що підтверджується відміткою у паспорті та довідкою виконавчого комітету Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області № 02-44/416 від 11.11.2020 року (а.с. 79).

ОСОБА_1 звільнена з роботи з ПП «Імені Калашника» згідно наказу № 6 з 02.01.2017 року на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України (а.с. 20).

За власний кошт відповідачкою в квартирі зроблено капітальний ремонт: замінено вікна на пластикові, встановлено сучасний опалювальний котел, газовий лічильник, підтвердженням є чеки про оплату та акти введення в експлуатацію.

За весь період проживання у квартирі відповідачка належним чином та своєчасно здійснювала оплату комунальних послуг та плату за користування житлом.?

Спірне житлове приміщення є єдиним житлом ОСОБА_1 .

Встановивши вказані обставини місцевий суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Частиною 1 статті 118 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК Української РСР).

У відповідності до статті 123 ЖК Української РСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється, зокрема, цим Кодексом та іншими актами законодавства. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У §§ 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, § 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, § 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, § 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, § 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, § 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, § 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», § 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, § 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, § 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, §. 110).

Як зазначено вище та встановлено судом, відповідач пропрацювала на ПП "Імені Калашника" більше 10 років, а тому, враховуючи норми ст. 125 ЖК Української РСР, не може бути виселена без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не порушено питання щодо надання відповідачці іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом проігноровано той факт, що спірна квартира є службовим житлом, не спростовує висновків місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Не є підставою і для скасування рішення суду першої інстанції і доводи скаржника про те, що відповідач проживала у службовому житлі за договором найму квартири, та що ця квартира не є кімнатою у гуртожитку.

Статтею 785 ЦК України передбачено, що після закінчення строку договору наймач зобов`язаний негайно повернути орендодавцю речі (квартиру) в стані, в якому вона була отримана.

З матеріалів справи вбачається, що 21.01.2011 сторони уклали договір найму житла терміном на один рік. Позивач у справі не порушував питання про звільнення відповідачем житла до припинення трудових відносин у 2017 році. Добровільно відповідачка житло не звільнила, іншого житла не має.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 04.07.2018 року справа № 653/1096Л6ц, навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надано на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає право володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.

Однак, відповідачка у справі не може бути виселена без надання їй іншого житлового приміщення, оскільки є особою, яка пропрацювала на підприємстві більше 10 років.

Щодо позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 72 ЖК України визначено, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 71 ЖУ України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Також, статтею 71 ЖК України визначено випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Статтею 107 ЖК України передбачено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Тобто, за нормами ст. ст. 71, 71, 107 ЖК України, передумовою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є факт непроживання особи понад передбачені законом строки у цьому житлі або вибуття з житлового приміщення.

Як встановлено вище, відповідач на законних підставах вселена у спірну кварту та зареєстрована за адресою спірного житла, де наразі і проживає. Позивач, в обґрунтування вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не посилався на обставини непроживання відповідачки у спірному житлі.

Підстав, передбачених ст. ст. 71, 71, 107 ЖК України, для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не вбачається.

Главою 59 ЦК України врегульовано правовідносини з найму (оренди) житла.

Сплив строку дії договору найму, укладеного між сторонами, з огляду на правові норми, передбачені главою 59 ЦК України, не має наслідком визнання наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а належним способом захисту прав власника житла (наймодавця) є виселення, а за встановлених вище обставин відсутні правові підстави для виселення відповідачки із спірного житла без надання іншого житлового приміщення.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення місцевого суду.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції скарги, компенсації не підлягають.

Керуючись статтями 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Імені Калашника» - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.О. Кривчун

Л.І. Пилипчук