Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.07.2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Бедьо В.І.

за участю секретаря судових засідань Пазяк С.М.

розглянувши в підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому ставить наступні вимоги: зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усунути перешкоди в користуванні належним йому майном квартирою по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання солідарно звільнити житлове приміщення (виселитись разом з дітьми) та повернути ключі від помешкання, не чинити перешкоди позивачу у проживанні у власному житлі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право спільної сумісної власності на квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності від 25.01.2006 року та витягом з реєстру прав на нерухоме майно. Позивач вказує на те, що в належному йому помешканні крім ОСОБА_4 зареєстрована та фактично проживає його дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та незаконно всупереч його волі проживає його онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її чоловік ОСОБА_2 з чотирма малолітніми дітьми. ОСОБА_1 вказує, що відповідачі без його дозволу вселилися до квартири, добровільно виселитись не бажають, комунальні платежі не сплачують, перешкоджають у доступі до житла, псують майно, створюють незручності для проживання в квартирі та користування нею, що навіть стало підставою для звернення до поліції. Через сумісне проживання з вищезазначеними особами між ними постійно виникають конфліктні ситуації, які призвели до того, що фактично відповідачі вигнали позивача з помешкання та не пускають до нього.

Крім того позивач вказує на те, що умови проживання , в яких він опинився є незадовільними, що також негативно впливає і на його дружину, у якої внаслідок цукрового діабету ампутована нижня кінцівка і якій необхідний відповідний догляд та спокій. Таким чином відповідачі своїми протиправними діями порушують його право на вільне користування його приватною власністю.

ОСОБА_1 стверджує, що врешті решт з відповідачами було досягнуто згоди про те, що вони знімуться з реєстрації та звільнять його помешкання до 2019 року. Такі дійсно знялися з реєстрації, але по сьогоднішній день квартиру не звільнили.

З цих підстав позивач звернувся до суду за захистом свої майнових прав та переконаний, що відновити його порушене конституційне право на вільне користування власністю можливе тільки з покладенням на відповідачів обов`язку усунути перешкоди в користуванні майном та примусити їх звільнити зайняте приміщення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.03.2020 року провадження у зазначеній справі було відкрито та справу призначено до підготовчого засідання.

31.03.2020 року відповідач по справі ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, в його заперечив проти вимог позивача. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 він проживає разом з дружиною ОСОБА_3 та неповнолітніми дітьми. Крім того з ними проживала дружина позивача ОСОБА_4 . Він вказує на те, що сам власник квартири ОСОБА_1 у вказаному помешканні не проживає більше 10 років, натомість його постійним місцем проживання є буд. АДРЕСА_2 .

Відповідач стверджує, що 01.08.2018 року ОСОБА_3 та четверо її малолітніх дітей за згодою позивача зареєстровані та отримали згоду на вселення у спірну квартиру за умови надання грошових коштів у розмірі 5000 доларів. Також відповідач вказує, було досягнуто згоди про переоформлення квартири за період з 2019 року на внучку позивача ОСОБА_3 . Однак через постійні конфлікти у вересні 2018 року домовленість не була виконана. У липні 2019 року захворіла власниця квартира, що потребувала догляду. Відповідачами було запропоновано віддати їй найбільшу кімнату та найняти доглядальницю, однак така не погодилась, в результаті чого відбувся скандал, відповідач разом з дітьми виписалась із квартири. Разом з тим відповідач акцентує увагу на тому, що ОСОБА_3 народилась у цій квартирі, виросла, в ній народились та проживають їх діти, в цій квартирі все її майно, а через фінансові витрати сім`я позбавлена можливості придбати інше житло. Що стосується витрат на комунальні послуги, то відповідач вказує, що не сплачує їх у зв`язку з відмовою повернути сплачені позивачу грошові кошти в розмірі 5000 доларів та компенсувати грошові кошти, що вкладені у квартиру. Відповідач стверджує, що позивач ОСОБА_1 має вільний доступ до належної йому квартири, що ж стосується майна позивача, то воно ще у вересні 2018 року було вивезено до АДРЕСА_2 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 01.04.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

27.08.2021 року представник відповідачів ОСОБА_5 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в позовних вимогах. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_3 разом із сестрою з самого народження проживали однією сім`єю із дідусем, який є позивачем у справі, вели разом з ним спільне господарство. Близько 10 років тому позивач разом з дружиною переселилися зі своїм майном у приватний будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_3 залишилась проживати у квартирі АДРЕСА_3 з відома та згоди позивача та його дружини. У 2006 році ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_2 . У шлюбі в них народилися діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Відповідач вказує, що досягти згоди сприводу квартири сторонам не вдалося. Однак акцентує увагу на тому, що відповідач ОСОБА_3 з народження(понад 30 років) проживає у спірній квартирі, доводиться позивачу внучкою, а її малолітні діти є їх правнуками, іншого нерухомого майна не мають. Також відповідач вказує, що ОСОБА_1 не довів жодним належним доказом, що відповідачі нищать його майно, адже він ще 10 років тому вивіз своє майно у с. Зняцево. Крім того вказує на те, що у даному випадку позивач був зобов`язаний залучити до участі у справі службу у справах дітей Ужгородської міської ради, оскільки у дані й справі спір щодо виселення безпосередньо стосується п`ятьох неповнолітніх дітей.

В судове засідання, призначене на 05.07.2022 року сторони не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, вимоги позову підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у змісті позовної заяви.

Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, заяв про відкладення судового розгляду до суду не подали.

Разом з тим суд констатує, що сторони висловили свою правову позицію по суті спору, надавши письмові пояснення та докази до них, тому суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи по суті без їх участі на підставі наявних у справі письмових матеріалів.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд встановив наступні обставини та правовідносини.

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що спір, що виник між сторонами, стосується питання виселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх дітей із квартири АДРЕСА_3 та усунення перешкод власнику ОСОБА_11 у користуванні належною йому квартирою.

Своє право власності на спірну квартиру позивач ОСОБА_11 підтверджує Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ( а.с. 6-7), копією свідоцтва на право власності № НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_11 та його дружині ОСОБА_4 на праві приватної, спільної, сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 5).

Позивач зазначає, що на сьогоднішній день у належній йому квартирі без його згоди проживають відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх неповнолітні діти, які псують його майно, не оплачують своєчасно комунальні послуги та не бажають добровільно виселитись із належного йому нерухомого майна, чинять йому перешкоди у користуванні квартирою тощо.

Згідно довідки, наданою головою правління ОСББ «Каштан Минай» Мастюгіною О.Ю. від 31.01.2020 року за адресою АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_9 , його дружина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та незареєстровані сім`я ОСОБА_12 в складі 6 чоловік.

Стороною відповідача надано довідку про склад сім`ї, що видана ОСББ «Каштан-Минайська 3» від 18.01.2021 року , в якій зазначено що до складу сім`ї власника ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 входять ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (онука), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (правнука), ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (правнука), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (правнука), ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (правнук), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_12 (правнука).

Як вбачається з письмових доказів, зокрема посвідчення Серії НОМЕР_2 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей.

Відповідачі у відзивах на позов пояснили, що іншого житла у них немає, позивач ОСОБА_3 доводиться позивачу внучкою і з самого народження проживала разом з позивачем та його дружиною.

Вказані відповідачами обставини не були спростовані стороною позивача, такі не надали жодних доказів того, що у випадку виселення відповідачі мають можливість проживати в будь-якому іншому житлі.

Як вбачається з письмових пояснень сторін, такі конфліктують і не можуть дійти згоди щодо мирного співіснування у спільній квартирі, як наслідок позивач ставить вимогу про виселення членів його сім`ї із належної йому квартири.

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відтак суд приходить до переконання, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Всупереч тому, що відповідач та інші члени її сімї не зареєстровані у спірному житлі, однак законність їх вселення не спростована стороною позивача. Натомість матеріалами справи підтверджується факт родинних стосунків між ОСОБА_3 і позивачем ОСОБА_1 , які доводяться один одному рідним дідусем та онучкою.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 та діти набули право на житло у відповідній квартирі, як члени сім`ї позивача.

Отже, як вже попередньо встановлено судом, та не спростовано позивачем, відповідачі постійно проживають за вказаною у позові адресою, не мали та не мають іншого житла на момент подання позову про виселення, тому є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а саме зазначеною квартирою АДРЕСА_3 , яка є їхнім єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Той факт, що відповідачі не зареєстровані за вказаною у справі адресою не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідачів у формі такого втручання держави як виселення з квартири , де проживає багатодітна родина ОСОБА_12 , в якій окрім того є п`ятеро неповнолітніх.

Суд констатує, що всупереч роз`яснень суду позивач не залучив п`ятьох неповнолітніх дітей до участі у справі в якості відповідачів, всупереч тому що питання виселення їх батьків безпосередньо стосується і дітей, адже згідно СК місце проживання батьків є одночасно місцем проживання неповнолітніх дітей.

Разом з тим саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 303/3567/16-ц (провадження № 61-23390св18).

Згідно п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у даній справі звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому в даній справі суд перш за все повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідачів із спірної квартири, що їм не належить і в якій такі не зареєстровані, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відтак в першу чергу слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідачів з спірного нерухомого майна без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач на переконання суду не аргументував докладно ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд приходить до переконання, що в даному випадку захист прав та інтересів відповідачів, які мають на утриманні п`ятеро неповнолітніх дітей, на яких у випадку виселення зі спірного майна буде покладено надмірний тягар, має пріоритетне значення.

Відтак, суд приходить до переконання, що стороною позивача не доведено, що такий радикальний захід , як виселення відповідачів є дійсно необхідним у демократичному суспільстві, натомість позбавлення їх житла може мати серйозний вплив на їх приватне та сімейне життя, тому не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Надавши правову оцінку доводам сторона позивача щодо вимоги про усунення відповідачами перешкод у користуванні належним позивачу житловим приміщенням суд приходить до висновку, що такі не підтверджені жодними належними доказам.

Так позивач сверджує, що за захистом від неправомірних дій відповідачів звертався до правоохоронних органів, однак жодних доказів на підтвердження своїх тверджень не надав.

Також матеріали справи не містить жодних зафіксованих відповідними уповноваженими органами факт не допуску чи будь-яких дій зі сторони відповідача, щодо перешкоджання ОСОБА_1 у доступі до спірної квартири.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом.

За змістом статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження зі способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за вимогою або вимогами не перешкоджає розгляду справи, оскільки це може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для залишення позовної заяви без руху і, як наслідок, (у даному випадку) залишення позову без розгляду.

За приписами ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними, а тому не підлягають до задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача, а судові витрати за подачу позову та витребування доказів судом покладено на позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11,12, 80, 81, 263-268,352-356 ЦПК України, ст. ст. 9, 109, 124, 125 ЖК У, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , дареса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП суду невідомий, адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 15.07.2022 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.І.Бедьо