Провадження № 2/752/3261/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2022 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ольшевської І.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладибороди Л.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа Банк» про застосування наслідків недійсності кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа Банк» та просив суд визнати частково недійсними кредитні договори № 501049580 від 30.07.2018 року, № 501080862 від 30.10.2018 року в частині обов`язку сплачувати щомісячно комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту та зобов`язати Акціонерне товариство «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вищенаведених договорів сплат і зарахувати сплачену ОСОБА_1 плату за обслуговування кредитів від їх суми у кредитних договорах в рахунок основної заборгованості. На його думку умови вищевказаних договорів про встановлення комісії за розрахунково-касового обслуговування кредиту є несправедливими і підлягають визнанню недійсними. Також просив визнати договір №501218462 від 18.12.2019 неукладеним, оскільки такий було підписано під впливом обману, тяжкої обставини та на вкрай невигідних для споживача умовах.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.08.2021 року відкрито провадження у справі №752/19289/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа Банк» про застосування наслідків недійсності кредитного договору, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач письмового відзиву на позову не подав.

На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, дійшов до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що 30.07.2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитним договір №501049580, відповідно до якого позивачу надано кредит для власних потреб у сумі 200 000,00 гривень із датою повернення 30.07.2022 року. Розмір процентної ставки 13,99 % річних.

Згідно п. 1 Кредитного договору та Додатку №1 до нього передбачено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1,25 % від суми кредиту щомісячно.

30.10.2018 року між відповідачем та позивачем укладено Кредитний договір №501080862, відповідно до якого позивачу надано кредит для власних потреб у сумі 200 000,00 гривень строком на 36 місяців. Розмір процентної ставки 17,99 % річних.

Згідно Кредитного договору та Додатку №1 до нього передбачено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 2,25 % від суми кредиту щомісячно.

18.12.2019 року між відповідачем та позивачем укладено Кредитний договір №501218462, відповідно до якого позивачу надано кредит у сумі 300 000,00 гривень строком на 48 місяців та передбачено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,00 грн. від суми кредиту.

Позивач просить визнати недійсними кредитні договори №501049580 від 30.07.2018р. та №501080862 від 30.10.2018р. з підстав невідповідності ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а кредитний договір №501218462 від 18.12.2019р. неукладеним, оскільки вчинений під впливом обману.

Так, відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Як встановлено судом вище, пунктом 1 кредитних договорів №501049580 від 30.07.2018 року та №501080862 від 30.10.2018р. була встановлена плата за обслуговування кредиту в розмірі 1,25% від суми кредиту та 2,25 від суми кредиту відповідно.

Отже, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними, адже безоплатність надання такої послуги прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому надання інших послуг за вказану плану умовами договору не передбачено.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, оскільки позивачу було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, положення договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту є несправедливими, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду під час розгляду справи № 583/3343/19, провадження №61-22778ск19, висловленими в постанові від 01.04.2020.

Встановлено, що позивач сплачував кошти за обслуговування кредитної заборгованості, що підтверджується наданими ним до матеріалів справи квитанціями, тому, як наслідок визнання недійсним умов кредитного договору в частині визначення плати за обслуговування кредиту, належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаних договорів платежів та зарахувати сплачену позивачем суму в рахунок погашення кредиту за цими кредитним договорами, що, на думку суду, відповідає нормам чинного законодавства

Стосовно вимоги про визнання неукладеним Договору №501218462 від 18.12.2019р., як такого, що вчинений під впливом обману, слід зазначити наступне.

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Виходячи з вказаного, вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який передбачений положеннями Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

З урахуванням викладеного вище суд зазначає, що вимога позивача у цій справі про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством.

Суд також відмічає, що не знайшли підтвердження доводи позивача про вчинення Кредитного договору №501218462 від 18.12.2019р. під впливом обману.

Так під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісності сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено належним засобами доказування, що спірний правочин вчинений під впливом обману.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат здійснюється на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа Банк» про застосування наслідків недійсності кредитного договору задовольнити частково.

2. Визнати недійсним пункт 1 Кредитного договору №501049580 від 30.07.2018р., укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк», про встановлення плати за обслуговування кредиту в розмірі 1,25% від суми кредиту.

3. Зобов`язати Акціонерне товариство «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору №501049580 від 30.07.2018р. платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачену ОСОБА_1 суму в рахунок погашення основної заборгованості за кредитом за Кредитним договором №501049580 від 30.07.2018р.

4. Визнати недійсним пункт 1 Кредитного договору №501080862 від 30.10.2018р., укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк», про встановлення плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,25% від суми кредиту.

5. Зобов`язати Акціонерне товариство «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору №501080862 від 30.10.2018р. платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачену ОСОБА_1 суму в рахунок погашення основної заборгованості за кредитом за Кредитним договором №501080862 від 30.10.2018р.

6. В іншій частині позову відмовити.

7. Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в дохід державного бюджету України 3 632,00 (три тисячі шістсот тридцять дві грн. 00 коп.) грн.

8. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.07.2022р.

Суддя І.О. Ольшевська