Головуючий у І інстанції Миколаєць І.Ю.
Провадження № 22-ц/824/6371/2022 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що у період з 06.02.2017 року по 18.05.2021 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах. За час перебування у трудових відносинах з відповідачем позивачу протягом 2020-2021 років була нарахована, але не виплачена заробітна плата. Відповідно до довідки від 21.07.2021 року за №262 заборгованість по заробітній платі позивача на момент її звільнення складала 165 986 грн. 06 коп., в тому числі нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 45 516 грн. 47 коп.

У період перебування в трудових відносинах та після звільнення позивач неодноразово зверталась до відповідача з усними вимогами щодо виплати заборгованості по заробітній платі, на що дирекція підприємства пообіцяла розрахуватись в повному обсязі до липня 2021 року та звернулась до позивача з проханням не направляти позов до суду.

Проте, заборгованість із заробітної плати так і не була виплачена, у зв`язку із чим позивач і звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 165 986 грн. 06 коп., в тому числі нараховану компенсацію за невикористану відпустку в сумі 45 516 грн. 47 коп.

Крім того, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України позивач просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 145 122 грн. 86 коп., а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з грудня 2020 року по день звільнення 18 травня 2021 року у розмірі 4 677 грн. 01 коп.

Також позивач у позові зазначила, що невиплата відповідачем належної їй заробітної плати завдала їй моральної шкоди на суму 50 000,00 грн., яку просила стягнути на свою користь з відповідача на підставі положень ст. 237-1 КЗпП України.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 165 986,06 грн., компенсацію втрати частини доходів у розмірі 4 677,01 грн., моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку, зменшений судом з урахуванням принципу справедливості, у розмірі 75 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» в особі тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДП СЛП «Київоблагроліс» Томчука С.А. подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу(усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати, визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-ХІІ «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку рівно як і вимоги про стягнення моральної шкоди не входять до структури заробітної плати. Дана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України у справі №910/4518/16 від 30 січня 2019 року. Крім того, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітноїплати (Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України у справах: №420/5793/18 від 09.08.2019 р., №420/2934/19 від 11.02.2020 р.).

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України спеціальний вид відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку підлягає стягненню за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, період відповідальності, як спосіб отримання винагороди має бути обмежений визначеними строками. Відповідач у скарзі зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого порушення, яким є день остаточного розрахунку.

На думку апелянта, позивачем пропущено строк позовної давності, визначений у ст. 233 КЗпП України, щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки з цими вимогами позивач звернулась до суду більше ніж через три місяці після дати звільнення.

Крім того, відповідач у апеляційній скарзі посилався на недостатнє дотримання судом принципу збалансованості при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та розміру моральної шкоди.

І хоча при прийнятті рішення у справі суд зменшив розмір середнього заробітку за час затримки зі 145 122,86 грн. до 75 000,00 грн., розмір моральної шкоди зменшив із заявлених 50 000,00 грн. до 15 000,00 грн., відповідач навіть такий розмір вищевказаних сумвважаєзанадто великим у порівнянні з сумою заборгованості по заробітній платі та нарахувань, які мають бути виплачені в день звільнення. При цьому, відповідач у скарзі посилався на те, що ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» засноване на державній власності та відноситься до сфери управління Київської обласної державної адміністрації. На даний час підприємство знаходиться на межі банкрутства. Станом на 30 червня 2021 року збитки підприємства зросли в геометричній прогресії, а заборгованість по заробітній платі склала 9 102 000 000,00 грн. До негативних наслідків для підприємства, які зумовили його скрутне фінансове становище, також належать інфляційні процеси в економіці держави. Зростання індексу інфляції, коливання курсу гривні, нестабільна соціально-політична, економічна ситуація в країні, негативно впливають на діяльність підприємства, що має наслідком зниження фінансових показників. Зважаючи на скрутне фінансове становище, ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» змушене було з метою недопущення повного зупинення діяльності підприємства зменшити фонд заробітної плати та скоротити особовий склад працівників.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечила проти задоволення скарги ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» та просила залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 проти задоволення скарги відповідача заперечила та просила рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено відповідачем лише в частині стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому колегія суддів згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу в.о. генерального директора ДП «СЛП «Київоблагроліс» від 31.01.2017 року №24-к «Про прийняття на роботу» ОСОБА_2 прийнята на роботу у дане підприємство з 06.02.2017 року на посаду головного юрисконсульта (а.с.21).

Наказом генерального директора ДП «СЛП «Київоблагроліс» №05-к ОСОБА_2 змінено прізвище на « ОСОБА_3 » у трудовій книжці, облікових та бухгалтерських документах.

Відповідно до наказу т.в.о. генерального директора ДП «СЛП «Київоблагроліс» від 14.05.2021 року №45 к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнена з вищевказаного підприємства з 18.05.2021 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України).

Відповідно до довідки №262, виданої ДП «СЛП «Київоблагроліс» за місцем вимоги від 21.07.2021 року, на момент звільнення 18.05.2021 року за угодою сторін з посади головного юрисконсульта ДП «СЛП «Київоблагроліс» має заборгованість перед ОСОБА_1 в загальній сумі 165 986,06 грн., в тому числі нарахована компенсація при звільненні за невикористану відпустку в сумі 45 516,47 грн. Підприємство зобов`язується у подальшому погасити вищезазначену заборгованість по мірі надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок у найкоротший термін (а.с.12).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з її доведеності та обґрунтованості.

Щодо висновків суду про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

30 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Суд першої інстанції, стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку, врахував обставини справи, розмір недоплаченої суми та те, що позивач з позовом до суду звернулась через 5 місяців, і обґрунтовано зменшив цей розмір зі 145 122,86 грн. до 75 000,00 грн. Підстав для подальшого зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку апеляційний суд не вбачає.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснено судам в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Невиплатою відповідачем позивачу належної їй заробітної плати, останній було завдано моральної шкоди, оскільки вона була позбавлена можливості забезпечувати собі та своїй сім`ї належний та достатній рівень проживання, зазнала моральних та фізичних страждань внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, а також внаслідок приниження честі, гідності, ігнорування її прав.

При визначенні розміру морального відшкодування судом першої інстанції було враховано принципи поміркованості, виваженості, розумності та справедливості і обґрунтовано зменшено цей розмір із заявлених позивачем 50 000 грн. до 15 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду про задоволення позову в частині стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку у визначеному судом розмірі.

Доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем позовної давності в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, законності та обгрунтованості висновків суду не спростовують, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на викладене строк позовної давності щодо захисту прав позивача в частині стягнення належної їй заробітної плати та компенсації втрати частини доходів не обмежується будь-яким строком. Натомість до захисту прав позивача в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди застосовується тримісячний строк позовної давності.

Перебіг позовної давності до вищевказаних вимог тривав з 19 травня 2021 року по 19 серпня 2021 року.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що 08 серпня 2021 року нею було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати до Іванківського районного суду Київської області, справа № 366/2120/21.

09 серпня 2021 року Іванківським районним судом Київської області було винесено ухвалу про відмову у видачі судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з тих підстав, що даний спір має бути вирішено в порядку позовного провадження. Ці обставини підтверджуються даними Єдиного реєстру судових рішень. Дана ухвала позивачем була отримана 19 серпня 2021 року.

30 серпня 2021 року позивачем була направлена позовна заява з додатками до Святошинського районного суду міста Києва, справа № 759/19957/21.

02 вересня 2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху та в подальшому ухвалою від 23 вересня 2021 року, винесеною Святошинським районним судом міста Києва, позивачу були повернуті матеріали по справі. Ці обставини також підтверджуються даними Єдиного реєстру судових рішень. Оригінали документів разом з ухвалою отримано позивачем орієнтовно 30 вересня 2021 року.

11 жовтня 2021 року одразу після внесення всіх коригувань та зауважень суду, позивачем було направлено позовну заяву з додатками до Святошинського районного суду міста Києва та ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року відкрито провадження по даній справі (а.с.33-34).

Вищенаведені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про те, що позивач не мала на меті затягувати розгляд справи, до суду з першою заявою з метою захисту своїх порушених прав звернулась 08 серпня 2021 року, тобто в межах визначеного законом тримісячного строку, відтак доводи скарги відповідача про пропуск позивачем позовної давності є необґрунтованими та колегією суддів відхиляються.

Необгрунтованими є і доводи скарги відповідача про відмову у стягненні з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди у зв`язку із перебуванням відповідача - державного підприємства у скрутному фінансовому становищі, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, і діючим законодавством України не передбачена можливість невиплати заробітної плати працівникам через борги підприємства.

Крім того, судом першої інстанції при ухваленні рішення було зменшено як розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, так і розмір моральної шкоди, що свідчить про врахування судом принципів поміркованості, виваженості, розумності та справедливості для розумного задоволення потреб потерпілої особи - позивача з метою недопущення її збагачення за рахунок відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» - без задоволення.

В зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: