Головуючий у І інстанції Матійчук Г.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, заподіяної протиправними діяннями при розгляді звернення та невиконанні судових рішень,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України про стягнення моральної шкоди, заподіяної протиправними діяннями при розгляді звернення та невиконанні судових рішень.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що 23.09.2019 року звернувся до Міністра юстиції України із заявою щодо визначення відповідності займаній посаді працівника Головного управління юстиції в області Заника М.Ф.

22 жовтня 2019 року позивач отримав лист, датований 17 жовтня 2019 року за № 01-25/2316, яким його запросили на нараду для розгляду фактів, викладених у зверненні, на 21 жовтня 2019 року. На думку позивача, повідомлення відправлене 18 жовтня 2019 року умисно, лише щоб імітувати вчинення дій для вирішення конфлікту.

Таким чином, ані Міністерством юстиції України, ані Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ані Головним територіальним управлінням юстиції в Івано-Франківській області ніякої відповіді на заяву від 23.09.2019 року позивачу надано не було.

Враховуючи викладене, 13 березня 2020 року позивач звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та бездіяльності (порушення меж компетенції, ігнорування звернення та ненадання відповіді) та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року у справі №300/535/20 позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій - задоволено, визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.09.2019 року та зобов?язано Міністерство юстиції України розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2019 року у відповідності до вимог ЗУ «Про звернення громадян».

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 року у справі №300/535/20 апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року - без змін.

В подальшому, 23.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із вимогою про належне виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року, справа №300/535/20.

На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року, справа №300/535/20, та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 року, Міністерство юстиції України розглянуло звернення ОСОБА_1 від 23.09.2019 року, про що ОСОБА_1 був направлений лист.

На думку позивача, отримані ним документи (листи) не свідчать про виконання відповідачем рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року щодо розгляду його заяви від 23.09.2019 року.

Таким чином, Міністерством юстиції України неналежним чином була розглянута його заява від 23.09.2019 року та вимога про належне виконання рішення суду від 23.09.2020 року, чим порушено Закон України «Про звернення громадян», внаслідок чого позивачу завдано моральної шкоди.

Оскільки шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного органу або його посадової особи, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету, позивач просив суд постановити рішення, яким: стягнути із Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України 275 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому умисними дискримінаційними діяннями Міністерства юстиції України способом злісного невиконання ним встановлених ЗУ «Про звернення громадян» обов?язків щодо належного розгляду та вирішення заяви міністру юстиції від 23 вересня 2019 року, психотравмуючої поведінки під час судового розгляду позову адміністративним судом та подальшого невиконання відповідних судових рішень, якими поновлювались права позивача щодо належного, повного та об?єктивного вирішення компетентним суб?єктом цього звернення, виключно із вжиттям необхідних заходів щодо припинення та профілактики протиправної поведінки оскарженого суб?єкта.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03.06.2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України.

Рішенням Печерськогорайонного суду м. Києва від 22 лютого2022року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подавна нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення йогопозову в повному обсязі. При цьому, скаржник просив застосувати постанови Верховного Суду, які містять висновки щодо застосування норм права, тотожні до цього позову, насамперед - щодо застосування як наслідків дискримінації, так і статті 25 Закону України «Про звернення громадян» в тотожних правовідносинах та з тотожним суб`єктним складом учасників процесу.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що висновки суду суперечать доказам, наданим для судового розгляду, оскільки суд першої інстанції їх повністю проігнорував без жодних вмотивувань та, порушивши вимоги Статей 6, 19 Конституції України, не застосував для імітації обґрунтування не лише ніякого закону та релевантних норм права, але й постанов Верховного суду щодо відповідного правозастосування.

На думку скаржника, оскаржуване рішення суперечить вимогам статті 263 ЦПК, оскільки не ґрунтується на засадах верховенства права, не є, і за всіма ознаками не може бути визнане законним і обґрунтованим.

При цьому, апелянт зазначив, що в мотивувальній частині рішення, всупереч ч. 4 ст. 265 ЦПК України судом взагалі не зазначена мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

На думку скаржника, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції помилково виходив з того, що ним не надано доказів на підтвердження того, що діями відповідача позивачу спричинене ушкодження здоров`я, зазначивши, що сам по собі факт визнання дій відповідача протиправними при ненаданні відповіді на звернення таким доказом за відсутністю інших доказів бути не може. Крім цього, суд безпідставно вважав, що позивачем не надано будь-яких доказів заподіяння йому моральних страждань поведінкою відповідача, несвоєчасним наданням відповіді на звернення, зокрема, доказів погіршення здоров`я.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку і про те, що рішення суду про визнання дій відповідача протиправними не може бути доказом заподіяння йому моральної шкоди, виключно тому, що відсутні будь-які докази погіршення стану здоров`я позивача.

Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року по справі № 300/535/20, яким задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано Міністерство юстиції України розглянути його заяву від 23.09.2019 року у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», проігноровані встановлені ним факти порушень відповідачем прав позивача з подальшим невиконанням цього судового рішення, що в сукупності з відмовою у стягненні моральної шкоди фактично означає скасування судом отриманого позивачем судового захисту. Оскільки адміністративним судом визнано протиправною бездіяльність відповідача, а відшкодування здійснюється незалежно від вини суб`єкта владних повноважень, то судом першої інстанції неправильно застосовано норми частини першої статті 1173 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Міністерства юстиції України - Євглевської О.В., відповідач просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник Міністерства юстиції України - Євглевська О.В. проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечила та просила залишити рішення суду без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із заявою щодо визначення відповідності займаній посаді працівника Головного управління юстиції в області Заника М.Ф. (а.с.8-11, том 1).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року, справа №300/535/20, позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій - задоволено, визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.09.2019 року та зобов?язано Міністерство юстиції України розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2019 року у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» (а.с.12-14, том 1).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 року, справа №300/535/20, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року, справа № 300/535/20, без змін (а.с.26-30, том 1).

23.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із вимогою про належне виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року по справі № 300/535/20 (а.с.31, том 1).

На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року, справа №300/535/20, та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 року, Міністерство юстиції України розглянуло звернення ОСОБА_1 від 23.09.2019 року, про що ОСОБА_1 був направлений лист від 28.09.2020 року (а.с.33-35, том 1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності підстав для її стягнення, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Дані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють їх від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна віднести: суб`єктний склад завдавачів шкоди. Суб`єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи; завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами. Такі діяння можуть мати різноманітні види та форми: ними можуть бути різні накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи (причому немає значення, зроблені вони в усній чи в письмовій формі), які підлягають обов`язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані.

Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і неприйняття необхідних мір чи заходів, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів, посадових чи службових осіб, а також бездіяльність останніх, тобто невиконання покладених на них службових, посадових обов`язків.

Таким чином, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 12.03.2019 року в справі № 920/715/17, від 10.10.2018 року в справі № 640/3837/17; від 04.07.2018 року в справі № 638/14260/16, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, наданих у п.п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Таким чином, головною підставою відшкодування моральної шкоди, відповідно до норм цивільного законодавства, у даному випадку, є наявність причинного зв?язку між незаконними діями суб?єкта владних повноважень та завданою позивачу моральною шкодою, причому суд повинен визнати дії органу такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а позивач зобовязаний довести, щовнаслідок цих неправомірних дій йому завдано моральної шкоди.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись з позовною заявою до суду, позивач, як на беззаперечну підставу відшкодування йому моральної шкоди посилався на те, що відповідач в порушення вимог ЗУ «Про звернення громадян» належним чином не розглянув його заяву до Міністра юстиціїї України від 23.09.2019 року та не виконав рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року щодо розгляду його заяви, чим завдав позивачу моральної шкоди у розмірі 275 000 грн. 00 коп., яка має бути стягнута з відповідача на його користь.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач, звернувшись до відповідача з вимогою про відшкодування моральної шкоди, надав суду лише докази неправомірності дій відповідача по неналежному розгляду його заяви від 23.09.2019 року, натомість жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували завдання позивачу моральної шкоди та її розмір та доводили наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача щодо неналежного розгляду заяви позивача та завданою йому моральною шкодою, суду не надав, у зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року, в якості достатнього доказу для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, спростовуються змістом оскаржуваного рішення, у якому міститься посилання на вищевказане судове рішення, якому суд першої інстанції дав належну оцінку, як доказу неправомірності дій відповідача по неналежному розгляду заяви позивача, зазначивши при цьому, що згідно вимог закону для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди в порядку ст.ст. 1173, 1174 ЦК України одного цього рішення, як доказу, недостатньо.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову судом першої інстанції у стягненні моральної шкоди, спричиненої невиконанням відповідачем рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 31.08.2020 року на адресу Міністерства юстиції України надійшла копія постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 року у справі №300/535/20 разом із супровідним листом від 19.08.2020 №300/535/20/01-17/34640/20, який зареєстровано в Мін`юсті за № 12372-22-20 від 31.08.2020 року.

Вказаною постановою залишено в силі рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року, яким Міністерство юстиції України зобов`язало розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2019 року відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Листом від 16.09.2020 № 9162/2131-9.1.2-20/20.4.2, відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», Міністерством юстиції продовжено строк розгляду звернення ОСОБА_1 від 23.09.2019 року та повідомлено позивача про те, що на виконання судового рішення у справі №300/535/20 структурними підрозділами Міністерства юстиції проводиться перевірка фактів, викладених у зверненні.

Листом від 28.09.2020 року № 9648/2131-9.1.2-20/20.4.2 на адресу позивача надано відповідь за результатами розгляду звернення від 23.09.2019 року.

При цьому, 28.09.2020 року на адресу Міністерства юстиції надійшла вимога позивача про належне виконання рішення суду, датована 23.09.2020 року, яка зареєстрована в Мін`юсті 28.09.2020 року за № К-27393.

У відповідь на вказану вимогу, листом від 06.10.2020 року № 9999/К-27393/20.4.2, повідомлено позивача про те, що на виконання рішення суду у справі № 300/535/20, листом від 28.09.2020 року № 9648/2131-9.1.2-20 на адресу позивача було надано відповідь за результатами розгляду звернення від 23.09.2019 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що Міністерством юстиції України рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року виконане, заяву позивача від 23.09.2019 року розглянуто та надано ОСОБА_1 відповідь від 28.09.2020 року про результати розгляду його заяви від 23.09.2019 року. Відтак, доводи апеляційної скарги про неправомірність дій відповідача та невиконання ним рішення суду у справі № 300/535/20 року, внаслідок чого позивачу було завдано моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн., не знайшли свого підтвердження під час апеляційної перевірки законності та обгрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надана належна оцінка наявним у справі доказам, спростовуються змістом судового рішення, з якого вбачається, що судом при ухваленні рішення надана повна, всебічна та об`єктивна оцінка усім наявним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасуванняабо зміни рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції рішення ухвалене з додержанням норм матеріального тапроцесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

В зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києвавід 22 лютого 2022року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: