Ухвала

26 липня 2022 року

м. Київ

справа № 761/27656/20

провадження № 61-6491ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України (далі - Центральний госпіталь МВС України), правонаступником якого є Державна установа «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (далі - ДУ «ГМЦ МВС України»), про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що після рішення Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року про поновлення на роботі, його повторно незаконно звільнили із займаної посади лікаря-рентгенолога з 04 серпня 2020 року з підстав невідповідності займаній посаді за станом здоров`я. Вказував, що відповідач, отримавши висновок попереднього медичного огляду, не переконавшись в тому, чи може він за станом здоров`я виконувати свої посадові обов`язки, звільнив його з роботи. Проте, згідно із індивідуальною програмою реабілітації інваліда, яким є позивач, він є придатний у своїй професії. Зазначав, що ставлення відповідача до нього є упередженим, а тому звільнення є незаконним. Крім того, вказував, що перед звільненням йому не було запропоновано посади, які б відповідали його кваліфікації, оскільки за змістом статті 172 КЗпП України роботодавець зобов`язаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

З урахуванням зазначеного та з урахуванням уточнень, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ДУ «ГМЦ МВС України» від 30 липня 2020 року № 131 о/с про звільнення його з посади лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04 серпня 2020 року відповідно до пункту 2 статті 40 КЗпП України; поновити його на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04 серпня 2020 року; стягнути з Центрального госпіталю МВС України, правонаступником якого є ДУ «ГМЦ МВС України», на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 071,36 грн та 100 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 30 липня 2020 року № 131 о/с «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 , лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04 серпня 2020 року відповідно до пункту 2 статті40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04 серпня 2020 року. Стягнуто з Центрального госпіталю МВС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 071,36 грн та 1 500,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмолено.

12 травня 2022 року ДУ «ГМЦ МВС України» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у вказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2022 року касаційну скаргу ДУ «ГМЦ МВС України» повернуто заявникові, на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України.

ДУ «ГМЦ МВС України» 02 липня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку повторно звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року.

Касаційна скарга ДУ «ГМЦ МВС України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Звертаючись вдруге з касаційною скаргою, заявник зазначає підставою касаційного оскарження пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Таке обґрунтування касаційної скарги не можна визнати належним, оскільки при касаційному оскарженні судових рішень з підстав відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) має зазначатися конкретна норма права, що регулює спірні правовідносини, з приводу застосування якої Верховний Суд ще не робив своїх висновків.

Разом із цим, наведені ДУ «ГМЦ МВС України» у касаційній скарзі обґрунтування касаційної скарги не дають можливості встановити взаємозв`язок наведених доводів скаржника до зазначеної підстави касаційного оскарження, оскільки касаційна скарга містить лише суб`єктивну оцінку неправильного застосування судами попередніх інстанцій правових норм.

Саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, без зазначення конкретної норми права, яку неправильно застосував апеляційний суд не дає підстав для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку, тому касаційна скарга ДУ «ГМЦ МВС України» підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков