Справа № 188/1816/21
Провадження № 2/188/243/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі судового засідання Фесик Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків (інфляційних витрат, трьох процентів річних та відсотків),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, стягувач) 28.12.2021 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, боржник).

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 27.04.2015 рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 188/1/15-ц з відповідача на його користь стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 3500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 16 лютого 2015 року було еквівалентно 91 174,63 грн та витрати на сплату судового збору за подання позову в розмірі 550 грн і за подання апеляційної скарги в розмірі 275 грн, всього 825 грн.

На підставі цього рішення було відкрите виконавче провадження № 48412719.

Позивач стверджує, що за цим виконавчим провадженням стягнуто з відповідача на користь позивача згідно з платіжними дорученнями:

№ 2 від18.12.2020 - 234,37 долара США;

№ 2 від 06.08.2021 - 3250,67 долара США;

№ 2 від 18.08.2021 - 14,96 долара США;

№ 4254 від 09.08.2021 - 825 грн.

Протягом тривалого часу судове рішення не виконувалося і за цей час кошти, стягнуті за рішенням суду, знецінились. Позивач посилаючись на ст.ст. 536, 625, 1048 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України просить суд стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки (інфляційні витрати та три відсотки річних) в розмірі 125 доларів 93 цента США та 456 гривень 80 копійок, судові витрати в розмірі 908,00 грн.

Ухвалою суду від 12 січня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач відзив на позов не надала.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позові, просив задовольнити позов в повному обсязі на підставі наданих суду доказів.

Відповідач в судове засідання не з`явилася.

Суд не визнав у якості представника відповідача ОСОБА_3 , оскільки вона особисто до суду не з`явилася, належним чином оформлених документів, які підтверджували її повноваження, суду не надала, надіслані нею в електронному вигляді документи не підписані електронним цифровим підписом.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 змінено рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16.02.2015, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 3500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 16.02.2015 еквівалентно 91 174 грн 63 коп. та 550 грн судового збору. З тексту рішення вбачається, що договір позики між сторонами укладався без зазначення строку повернення позичених грошових коштів у виді 3500 доларів США, а на першу вимогу позичальника .

З метою виконання цього судового рішення, яке 27.04.2015 набрало законної сили, 07.08.2015 Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист № 188/1/15-ц про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 в розмірі 3500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 16.02.2015 еквівалентно 91 174 грн 63 коп. та 550 грн судового збору, а також судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 275 грн. Петропавлівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Петропавлівським РВ ДВС) було відкрите виконавче провадження № 48412719 і проводилося виконання.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року у справі № 188/192/19, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2020 змінено і набрало законної сили 17.04.2020 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання за судовим рішенням за період з 11.02.2016 до 11.02.2019 в розмірі 316 (триста шістнадцять) доларів 29 центів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді нарахування інфляційних втрат на суму боргу за судовим рішенням про стягнення судових витрат за період з 11.02.2016 до 19.05.2017 в розмірі 142 (сто сорок дві)гривні 23 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять в розмірі 144 грн 08 коп. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 768 грн 40 коп., всього 912 (дев`ятсот дванадцять) гривень 48 копійок.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2020 рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року скасоване в частині задоволених позовних вимог про стягнення інфляційних витрат і в задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишене без змін.

З метою виконання цього судового рішення було відкрите виконавче провадження № 62244876 по стягненню трьох відсотків річних та виконавче провадження № 62244910 по стягненню судових витрат і проводилося виконання.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2021 року у справі № 188/665/20, яке набрало законної сили 20.02.2021, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків (інфляційних втрат, трьох процентів річних, процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ) задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді інфляційних втрат за квітень, травень 2020 року в розмірі 14 гривень 60 копійок у виконавчому провадженні № 62244910, трьох процентів річних від простроченого грошового зобов`язання за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 в розмірі 129 доларів 56 цента США за період з 12.02.2019 до 22.05.2020 у виконавчому провадженні № 48412719; трьох відсотків річних від простроченого грошового зобов`язання за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2019 за період з 18.04.2020 до 22.05.2020 в розмірі 0,91долара США у виконавчому провадженні № 62244876, всього грошові кошти в розмірі 130 доларів 47 центів США та 14 (чотирнадцять) гривень 60 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять в розмірі 226 грн 48 коп. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 137 грн 81 коп., всього 364 (триста шістдесят чотири) гривні 29 копійок.

З метою виконання цього судового рішення відкрите виконавче провадження № 65026306 і проводилося виконання.

Після цього рішення стягнено з відповідача і перераховано позивачу платіжними дорученнями:

№ 2 від 06.08.2021 - 3250,67 долара США;

№ 2 від 18.08.2021 - 14,96 долара США;

№ 4254 від 09.08.2021 - 825 грн.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у ст. 533 ЦК, зокрема в ч. 3 цієї статті зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом.

Таким чином, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом мало здійснюватися в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст. 49 Закону України 1404-VIII «Про виконавче провадження», чинного з 05.10.2016:

1. У разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, які мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх продати протягом семи робочих днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу.

2. У разі якщо такі кошти розміщені в банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх перерахувати протягом семи робочих днів такі кошти до банку або іншої фінансової установи за вибором виконавця, що має таке право, для їх реалізації відповідно до частини першої цієї статті.

3. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Враховуючи викладене, державний виконавець зобов`язаний під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями вказаних норм, оскільки між стягувачем та боржником існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом також в іноземній валюті.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених ст. 49 закону №1404-VIII . При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.11.2017 у справі №6-1063цс17.

Відповідно до п. 30.1 ст.30 закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2021 року у справі № 188/665/20 також встановлено, що за розпорядженнями державного виконавця № 53925776, № 48412719 платіжним дорученням в іноземній валюті № 2 від 18.12.2020 позивачу перераховано 234,37 доларів США, раніше стягнутих з відповідача і перерахованих позивачу в гривні в розмірі 5 044,17 грн, які він повернув державній виконавчій службі 13.11.2020 і які були нею конвертовані.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1).

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.2).

За умовами договору позики від 21.06.2013 сторони не передбачили сплату відсотків від суми позики, яку надано без зазначення строку. Відповідач зобов`язалася повернути суму боргу на першу вимогу позивача (а.с.4).

Відповідно до ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У цьому випадку відповідач мав повернути позику протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Із наданої позивачем копії рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 неможливо встановити, коли позивач пред`явив відповідачу вимогу про повернення боргу, не вказано про це і у позові, але з рішення Петропавлівського районного суду від 16.02.2015 у справі № 188/1/15-ц вбачається, що відповідач позов визнала, тобто вимога була пред`явлена не пізніше 16.02.2015.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики, тобто у цьому випадку 16.02.2015. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1). Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2).

У Законі України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» зазначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального ріння цін на товари та послуги, які купує населення, невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

У рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012р. у справі №6-36736вов10 висловлена правова позиція, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ст. 625 ЦК щодо сплати борту з урахування встановленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні.

Зобов`язання між сторонами за договором позики визначено в іноземній валюті і позивач не заявляв у позові вимогу про стягнення інфляційних втрат від прострочення грошового зобов`язання за договором позики.

Однак позивач у позові просить стягнути інфляційні втрати від прострочення грошового зобов`язання по відшкодуванню йому судових витрат, яке виникло за судовим рішенням і визначене у гривні, тому в цій частині позов підлягає задоволенню відповідно до розрахунку позивача, не спростованого відповідачем:

за рішенням суду від 27.04.2015 у виконавчому провадженні № 48412719 стягнуто відшкодування судових витрат в розмірі 825 грн, інфляційні втрати становлять 301 гривень 95 копійок;

за рішенням суду від 05.04.2019 з урахуванням рішення суду від 17.04.2020 у виконавчому провадженні № 62244910 стягнуто відшкодування судових витрат в розмірі 912,48 грн, інфляційні втрати становлять 89 гривень 34 копійок;

за рішенням суду від 20 січня 2021 у виконавчому провадженні № 62056306 стягнуто відшкодування судових витрат в розмірі 364 грн 29 копійок, інфляційні втрати становлять 1 гривня 40 копійок;

всього 392,69 грн.

У цій частині позов підлягає задоволенню.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Договором між сторонами інший розмір процентів не встановлений.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми є законною та обґрунтованою.

Позивач у позові просить стягнути три відсотки річних від простроченої суми, які визначені у доларах та гривнях, тому і в цій частині позов підлягає задоволенню відповідно до розрахунку позивача, не спростованого відповідачем:

за рішенням суду від 27.04.2015 у виконавчому провадженні № 48412719 стягнуто борг в розмірі 3500 доларів США та відшкодування судових витрат в розмірі 825 грн, три відсотки річних від простроченої суми становлять відповідно 117 доларів 04 цента США та 30 гривень 11 копійок;

за рішенням суду від 05.04.2019 з урахуванням рішення суду від 17.04.2020 у виконавчих провадженнях № 62244876 та № 62244910 стягнуто відповідно три проценти річних від простроченої суми грошового зобов`язання за попереднім судовим рішенням за період з 11.02.2916 до11.02.2019 в розмірі 316 доларів 29 центів США та відшкодування судових витрат в розмірі 912,48 грн, три відсотки річних від простроченої суми становлять відповідно 10 доларів 80 центів США та 32 гривень 92 копійки;

за рішенням суду від 20 січня 2021 у виконавчому провадженні № 62056306 стягнуто три відсотки річних від простроченого грошового зобов`язання за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2015 в розмірі 129 доларів 56 центів США за період з 12.02.2019 до 22.05.2020 у ВП № 48412719; три відсотки річних від простроченого грошового зобов`язання за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2019 за період з 18.04.2020 до 22.05.2020 в розмірі 0,91 долара США у ВП № 62244876; інфляційні втрати за квітень, травень 2020 року в розмірі 14,60 гривень у ВП № 62244910, всього грошові кошти в розмірі 130 доларів 47 центів США та 14 гривень 60 копійок та відшкодування судових витрат в розмірі 364 грн 29 копійок, три відсотки річних від простроченої суми становлять відповідно 04 долари 76 центів США та 00 гривень 33 копійки;

всього 132 долари 60 центів США та 63,36 грн.

Отже, і у цій частині позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Загальна сума грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в межах заявлених позовних вимог, складає 125,93 доларів США та 456,80 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає повному задоволенню.

Такі висновки суду відповідають змісту параграфу 1 статті 6 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким передбачено право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, як джерело права.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що параграф 1 статті 6 не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29).

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року) ЄСПЛ зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача на сплату судового збору за подання цього позову в розмірі 908 грн підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто в повному розмірі.

На підставі викладеного та ст. ст. 533, 625 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 13, 76-81, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , про стягнення матеріальних збитків (інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків) задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три відсотки річних в загальному розмірі 125 (сто двадцять п`ять) доларів 93 цента США та 456 (чотириста п`ятдесят шість) гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя П. О. Бурда