Справа № 344/2399/21
Провадження № 22-ц/4808/1358/22
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Кузів А.В.

з участю позивачки - ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене 04 жовтня 2022 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 10 жовтня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні,

в с т а н о в и в :

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про припинення права власності на частку в спільному майні.

В обґрунтування вимог посилались на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом успадкувала 1/3 частки майна покійного чоловіка ОСОБА_2 , а саме садового будинку АДРЕСА_1 в садівничо-городницькому товаристві «Пролісок» та земельної ділянки для ведення садівництва, а також квартири по АДРЕСА_2 . Власниками інших 2/3 частки майна спадкодавця є його внуки ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та їх мати ОСОБА_4 . Зокрема ОСОБА_2 належить 5/9 частки квартири, його матері та брату по 1/9 частки. Відтак позивачці належить 2/9 частки спірної квартири, 2/3 частки садового будинку та 1/3 частки земельної ділянки.

Позивачка та відповідачі є співвласниками спадкового майна, проте фактично не перебувають у родинних відносинах, у них склались неприязні стосунки, що унеможливлюють спільне користування майном. Площа спільної квартири становить всього 34,1 кв.м., а тому її поділ згідно житлових норм вважає неможливим. В даному житлі позивачка спільно проживала з спадкодавцем більше 20 років як подружжя, відповідачі не проживали там взагалі. Вказана квартира є єдиним її житлом. Зазначає, що згідно останньої волі покійного чоловіка квартира повинна була залишитись в її власності, а дача та земельна ділянка - у власності синів та внуків. Припинення права на частку співвласників у спільному майні не завдасть істотної чи будь-якої іншої шкоди іншим співвласникам, оскільки відповідачі іншим житлом забезпечені.

Позивачка є людиною похилого віку і не має можливості займатись садовим будинком та обробляти земельну ділянку, а тому недоцільним вважає поділ в натурі цього майна.

На її думку, найбільш прийнятним варіантом поділу спадкового майна з метою уникнення непорозумінь в процесі володіння, користування та розпорядження ним є встановлення одноосібного власника кожного майна окремо.

У січні 2022 року ОСОБА_1 подала клопотання про виключення зі складу відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки відповідно до договору дарування від 27.07.2021 свої частки в спірній квартирі вони подарували ОСОБА_2 .

За наведених обставин просила припинити своє право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0497 га та 2/3 частки садового будинку АДРЕСА_1 , визнавши право власності на дане майно за ОСОБА_2 ; зобов`язати останнього виплатити їй компенсацію вартості цього майна; припинити право власності ОСОБА_2 на 7/9 частки на двокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 , визнавши одноосібне право власності на дане майно за позивачкою; зобов`язати останню виплатити на користь ОСОБА_2 вартість його частини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог повністю. Зазначає, що вона з відповідачем, хоча і є співвласниками спірного майна, проте не перебувають у родинних стосунках, між ними склались неприязні відносини, що негативно впливає та унеможливлює спільне користування майном. Натомість суд не звернув увагу, що частки у праві власності сторін на квартиру є незначними в розумінні статей 47, 50 ЖК України щодо встановленої норми жилої площі на одну людину та не можуть бути виділені в натурі. Спірна квартира по АДРЕСА_2 , у якій вона проживала з покійним чоловіком більше 20 років як подружжя, є єдиним її житлом. Усі речі домашнього вжитку, побутова техніка, усе майно, що знаходиться у квартирі, було придбане з чоловіком під час шлюбу за спільні кошти.

Недоцільним також вважає поділ в натурі земельної ділянки та садового будинку площею 28,2 кв м, що є нежитловим приміщенням. Посилаючись на вимоги статті 365 ЦК України, заявниця вважає, що спірне спадкове майно, що є у співвласності сторін, є неподільним, а спільне користування даним майном - неможливе. Крім того, припинення права на частку співвласників не завдасть істотної шкоди відповідачу, який забезпечений іншим житлом.

Так, ОСОБА_2 за весь час розгляду справи не надав жодних доказів, які б підтверджували, що він мав намір отримати доступ до своєї частки майна, чи чинення йому перешкод в користуванні квартирою з боку позивачки. Відсутні в матеріалах справи клопотання щодо проведення екпертизи про виділення в натурі чи встановлення порядку користування спільним майном. Відтак, залишення часток усього спадкового майна у співвласності спадкоємців не вирішує спір між сторонами і не захищає прав сторін.

Зазначає, що кошти на депозитний рахунок суду в розмірі 60 000,00 грн внесені нею у той період, коли відповідачами по справі було троє співвласників майна. Дані кошти у своїй вартості відповідали вартості часток майна інших співвласників, були доказом платосмпроможності та фінансової можливості виплатити усю грошову матеріальну компенсацію.

Відповідно до наданої позивачкою оцінки майна вартість квартири становить 276 400,00 грн, земельної ділянки - 112 280,00 грн та садового будинку - 85 050,00 грн. На думку позивачки, застосувавши взаємозалік компенсації вартості часток майна сторін та враховуючи внесений нею депозит, різниця, яку повинна виплатити позивачка ОСОБА_2 становить 60 851,11 грн.

Вважає, що обраний нею спосіб захисту не суперечить закону, судовій практиці та висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, є ефективним способом захисту її та відповідача прав.

Крім того, при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову судом не вирішено питання повернення депозитних коштів, внесених нею в процесі розгляду справи, або не визначено порядок та спосіб їх повернення у разі скасування чи залишення рішення без змін. За наведених обставин ОСОБА_1 просила задовольнити її апеляційну скаргу.

Правом на подання відзиву ОСОБА_2 не скористався.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мельник Сергій Вікторович доводів скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону рішення суду відповідає з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач заперечує проти припинення його права у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_3 , оскільки його частка складає 7/9, внесена на депозит позивачем сума не відповідає її дійсній вартості. На переконання суду, частку відповідача у праві спільної власності на вищезазначене нерухоме майно не можна вважати незначною, припинення права власності завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і таке втручання у право власності відповідача на майно не є виправданим, що свідчить про відсутність обставин, передбачених п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, для припинення права відповідача в справі спільної власності. Отже, відсутні достатні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині припинення права власності ОСОБА_1 на частку у праві власності на земельну ділянку та садовий будинок АДРЕСА_1 , суд вважав, що право на отримання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості цієї частки може бути реалізоване за умови неможливості виділення в натурі частки в майні. При цьому позивачкою не наведено суду доказів про неможливість такого виділення часток, які належать на праві часткової сумісної власності позивачу щодо садового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 2/3 та земельної ділянки-1/3.

З вказаними висновками колегія суддів погоджується.

Судом встановлено та підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що ОСОБА_1 , як дружині ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 2/3 частки у праві власності на садовий будинок АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 27.11.2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. та свідоцтва про право на спадщину за законом №4289, виданого 27.11.2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д.

Відповідно 1/3 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №4289, виданого 27.11.2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., належить ОСОБА_2 - внуку спадкодавця.

Крім того, позивачці на підставі свідоцтва право на спадщину за законом №4291, виданого 27.11.2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., належить 1/3 частки у праві власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва кадастровий номер :05:001:1139 в садівничо-городницькому товаристві «Пролісок» в с. Павлівка Тисменицького району.

ОСОБА_2 належить 2/3 частки цієї земельної ділянки згідно вищевказаного свідоцтва.

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2017 року, вбачається, що 2/9 квартири АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №4290, виданого 27.11.2017 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу. (а.с. 19 т. 1).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30.03.2021 у справі №344/1917/18 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном та вселення в квартиру АДРЕСА_3 .

Судом встановлено, що 1/9 частки квартири належало ОСОБА_4 , 1/9 частки - ОСОБА_5 та 5/9 частки - ОСОБА_2 . Отже, розмір частки, яка належала всім відповідачам, становить 7/9 спірної квартири, а розмір частки позивачки - 2/9 квартири.

Відповідно до договору дарування від 27 липня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чичила А.І., зареєстрований в реєстрі за №1465, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 по 1/9 частці квартири АДРЕСА_3 .

Спірні правовідносини між сторонами, як співвласниками нерухомого майна, пов`язані з припиненням права власності ОСОБА_2 на частку в спільному майні, а саме в квартирі АДРЕСА_3 .

Позивачка, обґрунтовуючи підстави позову, посилалась на те, що належні йому 7/9 частки квартири є незначними з огляду на житлові норми. Спільне володіння і користування цим майном вважає неможливим. На її думку припинення права власності на 7/9 часток названої квартири не завдасть істотної шкоди інтересам останнього.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства тощо.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу вимог статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При цьому питання про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

Надаючи оцінку доказам на підтвердження підстав припинення права власності співвласника на частку в спільному майні, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, які є самостійними, колегія виходить з такого.

Згідно висновку про вартість майна, виконаної ТОВ «ЕКА-Захід» 10.02.2021, ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_5 становить (без урахування ПДВ) 276 400 грн.

Отже, вартість 2/9 її частини позивачки становить 61 442,22 грн, тоді як 7/9 частки квартири ОСОБА_2 становить 214 978,78 грн.

На депозитний рахунок позивачкою внесено 60 000,00 грн, що підтверджується відповідною квитанцією від 17 червня 2021 року (а.с. 181 т.1).

Таким чином, вказана сума є недостатньою для компенсації вартості частки відповідача у спільному майні навіть у випадку переходу права позивачки на частки земельної ділянки і садового будинку до ОСОБА_2 .

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

У відповідача на час розгляду судом цієї справи відсутнє інше належне йому на праві власності житло, крім 7/9 частини спірної квартири. Вказане підтверджується наданими суду представником відповідача інформаційними довідками від 28.12.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В судовому засіданні адвокат Чуха Володимира Івановича пояснив, що ОСОБА_2 подарував належні йому 2/3 частки квартири площею 35,7 кв м по АДРЕСА_6 27.07.2021 року своєму брату ОСОБА_5 . Останній в свою чергу подарував відповідачу свою частку в спірній квартирі по АДРЕСА_2 . Така між ними була домовленість.

Більше того як з`ясовано в судовому засіданні апеляційного суду та підтвердила ОСОБА_1 , вона в спірній квартирі не зареєстрована. На даний час вона проживає зі своєю дочкою в с. Липівка Тисменицького райну Івано-Франківської області.

Таким чином, суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеності позивачем умов, за яких є можливим примусове припинення права співвласника на частку відповідно до статті 365 ЦК України, а також того, що таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо припинення права власності на частку на садовий будинок і земельну ділянку, то колегія вважає обгрунтованим висновок суду про відмову в задоволенні позову також і в цій частині.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція).

За пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу ( постанови Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц, провадження № 61-13434св19, від 17 травня 2022 року у справі № 570/2438/19, провадження № 61-11448св20).

Разом з тим вказаний висновок стороною позивача не представлено, що виключає можливість здійснення компесації частки у праві власності на 1/3 земельної ділянки та 2/3 садового будинку.

Що стосується посилання апелянта на неповернення при ухваленні рішення коштів, внесених на депозитний рахунок то колегія вважає такі необгрунтованими.

Так, питання присудження компенсації на підставі ст. 365 ЦК України, визначення її розміру належить до компетенції суду. Тому саме судом, в межах справи мають вирішуватися інші питання щодо сум, внесених на депозитний рахунок суду, зокрема й питання повернення таких коштів у випадку, коли підстава їх перебування на рахунку відпала.

Депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок, є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов.

Оскільки грошові кошти в сумі 60 000,00 гривень були внесені ОСОБА_1 , то в силу презумпції правомірності фактичного володіння майном (ч. 3 ст. 397 ЦК України) вони належать останній.

Відтак в разі, коли підстава для знаходження грошових коштів на депозитному рахунку суду відпаде, а також враховуючи волевиявлення власника на їх повернення, вказані грошові кошти підлягають поверненню власнику.

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, та що судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального чи матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 04 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови виготовлено 02 січня 2023 року