Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2226/20 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 16 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №285/2226/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Новоград-Волинська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. в м.Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .

Просив: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 вересня 2005 року, яке видане державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області на ім`я ОСОБА_3 на спадкове майно ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з 5/6 ід.ч. житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №617385, виданий 26 травня 2011 року на підставі рішення Новоград-Волинської міської ради від 28 грудня 2009 року №610, за кадастровим номером земельної ділянки :00:020:0287, площею 0,0748 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . Після смерті матері відкрилася спадщина за законом, зокрема, на житловий будинок із господарськими спорудами АДРЕСА_2 . Факт прийняття ним спадщини після смерті матері підтверджується наявними у нього документами, виданими на її ім`я матері та її особистими речами, речами побутового вжитку. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його рідний брат ОСОБА_3 . Через рік після смерті брата, син покійного ОСОБА_2 (його племінник), почав чинити йому перешкоди у користуванні спірним майном (замінив вхідний замок) та повідомив, що є одноосібним власником домоволодіння. 13 червня 2020 року він звернувся до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яке належало ОСОБА_5 , але йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері у зв`язку з наявністю іншого спадкоємця, який спадщину прийняв та отримав свідоцтво про право на спадщину. Тоді він дізнався, що у 2005 році його рідний брат ОСОБА_3 звернувся до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області із заявою про те, що він є єдиним спадкоємцем. Факт прийняття спадщини та місце відкриття спадщини були перевірені за будинковою книгою, де вказано, що разом із спадкодавцем були зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (його дружина), що не відповідає дійсності, бо йому достеменно відомо, що на день смерті його мати разом із своїм чоловіком була зареєстрована та проживала за іншою адресою ( АДРЕСА_3 ). Брат ОСОБА_3 переоформив спірний будинок, який залишився після смерті їх матері, виключно на себе та при цьому не поставив до відома його та їх вітчима, який також фактично прийняв спадщину. Проігнорована та обставина, що він, його брат ОСОБА_7 та вітчим були спадкоємцями за законом першої черги. Також при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом була допущена низка технічних помилок, а саме, прізвище спадкодавця вказано « ОСОБА_8 » замість « ОСОБА_9 » та місце її народження «с.Тальноє Черкаської області» замість «с.Теньківка Червоноармійського району». На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом його брату ОСОБА_3 за життя виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №617385 від 26 травня 2011 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю. На підставі оспорюваних правовстановлюючих документів ОСОБА_3 вважається власником спірного житлового будинку, який незаконно та безпідставно володів та користувався ним з 2005 року.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норми матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив до участі у справі як представника відповідач адвоката Кравець Людмилу Юріївну, хоча остання не мала повноважень на участь у судовому розгляді відповідної цивільної справи. Так, ордер на надання правової допомоги серії ЖТ №37195 від 18 червня 2020 року не містить обов`язкових відомостей, на підставі якого договору про надання правової допомоги та у якому органі надається правова допомога, яка адреса робочого місця адвоката. Крім того, сама угода про надання правової допомоги не містить істотних умов договору, оскільки у ній не зазначено дати та місця укладення угоди, строку її дії, обсягу та змісту повноважень на здійснення представництва інтересів відповідача адвокатом Кравець Л.Ю. Ордер долучений представником відповідача лише на другому судовому засіданні. За таких обставин, суд першої інстанції не мав можливості пересвідчитися, що адвокат Кравець Л.Ю., підписуючи заяви і клопотання та приймаючи участь у судових засіданнях, мала необхідний обсяг повноважень та діяла в їх межах. У представника відповідача були відсутні повноваження на ведення справи у суді, але незважаючи на такі обставини, суд першої інстанції допустив представника відповідача адвоката Кравець Л.Ю. до участі у справі на підставі неналежних документів. Також при застосуванні позовної давності суд першої інстанції дійшов неправильного висновку. Цивільним законодавством, яке врегульовувало питання щодо прийняття і оформлення свідоцтва про право на спадщину, не встановлювалися строки, протягом яких спадкоємці зобов`язані були отримати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін?юсту України від 14 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном могло бути, зокрема, запис у паспорті спадкоємця, який свідчить про те, спадкоємець був постійно приписаний в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця. Він з 14 лютого 1991 року по 30 січня 1997 року та з 01 лютого 1997 року по 05 березня 2007 року був зареєстрованим у спірному будинку, а тому фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а відтак спадщину після смерті матері прийняв. Спірні відносини виникли 29 червня 1999 року. Загальний строк позовної давності три роки. Строк позовної давності слив 29 червня 2002 року, тобто до набрання чинності 01 січня 2004 року ЦК України, а тому позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони. Разом із тим, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Право на позов у нього виникло 13 червня 2020 року, коли він звернувся до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно та фактично дізнався про порушення свого цивільного права. Вважає, що саме з 13 червня 2020 року почав перебіг строк позовної давності та у нього виникло право на позов. Він 19 червня 2020 року подав до суду відповідний позов, а тому строк позовної давності не пропустив. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що у період із 1999 року по 2020 рік він достовірно знав про те, що його брат ОСОБА_10 одноосібно отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті матері. Пояснення відповідача в цій частині є припущеннями, які доказами не підтверджені, а тому не мали прийматися судом до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що позивачем не доведено прийняття ним спадщини у визначений законом шестимісячний строк, конкретно не обґрунтовано, в чому полягає порушення судом норм матеріального та процесуального права та не зазначено, як та які норми матеріального та процесуального права порушено. Наголошує на тому, що особисто приймав участь у кожному судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції. Заяви та клопотання подавалися від його імені та за його підписом, а не представника. Крім того, у суді першої інстанції було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Реєстрація ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_2 . Після смерті матері позивач за життя свого брата прав на спадкове майно не заявляв, хоча ОСОБА_7 розповідав сусідам, знайомим та брату, що після смерті матері він є одноосібним власник спадкового майна. Також за життя ОСОБА_7 склав заповіт на неповнолітню доньку позивача. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до переконання, що позивачу було відомо про те, що спадщину після смерті матері прийняв його брат ОСОБА_7 , а тому, з урахуванням того, що позивач із позовом до суду звернувся зі спливом 21 року після смерті матері законно відмовив у задоволенні позову за спливом строку позовної давності. Також він неналежний відповідач, оскільки не є спадкоємцем, який б прийняв спадщину після смерті ОСОБА_11 (бабусі), а після смерті батька нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину (вважає, що не отримав прав та обов`язків спадкоємця щодо спадкового майна після смерті бабусі та батька).

Третя особа відзиву на апеляційну скаргу не подала. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач та його представник просять апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та його представник просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Новоград-Волинська державна нотаріальна контора спрямувала до суду письмове клопотання про проведення судового засідання без участі її представника. Одночасно зазначає, що покладається на розсуд суду.

Неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга ст.372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спадкові права позивача порушені, оскільки відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України доказами вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця. Із паспорта позивача слідує, що він із 01 лютого 1997 року по 05 березня 2007 року був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 . У свою чергу, позивач із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області звернувся лише 13 червня 2020 року. При цьому, відповідачем подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності. У разі набуття статусу власника майна на підставі спадкування за законом, на особу, крім прав, покладається й обов`язок щодо утримання такого майна. Позивач не проявив зацікавленості до спадкового майна та після смерті матері не дбав про 5/6 ід.ч. житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та не здійснював його утримання. При цьому, позивачу була відома обставина, що його брат ОСОБА_3 залишився проживати у спірному будинку та здійснював його утримання, чим прийняв спадщину після смерті матері. У свою чергу, після смерті матері позивач знявся з реєстрації у спірному житловому будинку та за життя брата прав на спадкове майно не заявляв. Також за життя ОСОБА_3 склав заповіт на неповнолітню доньку позивача. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу було відомо про той факт, що спадщину після смерті матері прийняв його брат ОСОБА_3 . Із урахуванням того, що позивач із позовом до суду звернувся зі спливом 21 року після смерті матері, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, застосувавши позовну давність.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4,151 т.1).

Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. До складу спадщини увійшла, у тому числі, 5/6 ід ч. житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.154 т.1). Підставами виникнення права власності у ОСОБА_11 є свідоцтво про право власності від 28 травня 1990 року, яке видане Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою на Ѕ частину вищевказаного будинку, як дружині ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто частка в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу (а.с.153 т.1), та свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 травня 1990 року, яке видане Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою на 1/3 частину зазначеного вище житлового будинку, як дружині померлого ОСОБА_12 (а.с.155 т.1).

Рішенням Новоград-Волинської міської ради від 20 жовтня 2015 року №808 провулок 2-й Червоноармійський перейменований у провулок Гетьмана Сагайдачного (а.с.83 т.1).

Відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, діями, що свідчили про прийняття спадщини визнавалися: 1) якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо спадкоємець подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, яка діяла до 14 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувалися податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, які свідчать про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Як убачається із ксерокопії спадкової справи №655, що відкрилася після смерті ОСОБА_11 , до Новоград-Волинської державної нотаріальної контори 29 вересня 2005 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся син померлої ОСОБА_7 (а.с.150 зворот).

Державний нотаріус Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області Борисюк Л.М. на вищевказаній заяві ОСОБА_3 вчинила застереження про те, що факт прийняття та місце відкриття спадщини перевірила за будинковою книгою, виданою Новоград-Волинським МБТІ 04 червня 1990 року, згідно з якою померла ОСОБА_11 на день смерті була зареєстрована в АДРЕСА_1 . Разом із нею на день смерті та протягом шести місяців після смерті були зареєстровані: син ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Ксерокопії будинкових книг на домоволодіння АДРЕСА_3 та житловий будинок АДРЕСА_4 , видані Новоград-Волинським МБТІ за №№80,81, не спростовують застереження державного нотаріуса щодо прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті матері, оскільки при здійснені прописки ОСОБА_5 10 листопада 1998 року за адресою домоволодіння АДРЕСА_3 використаний паспорт серії НОМЕР_1 , який був виданий у день прописки 10 листопада 1998 року, а ксерокопія будинкової книги на житловий будинок АДРЕСА_4 на дослідження суду першої інстанції не надавалася та приєднана лише до відзиву на апеляційну скаргу і містить помилки навіть у даті видачі паспорта ОСОБА_1 (зазначено 26 червня 1997 року замість правильного 26 червня 1996 року) (а.с.75-82 т.1, а.с.99-101 т.2). Окрім того, за положеннями частини третьої ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймають судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках. Відповідач не надав доказів неможливості подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, ксерокопії будинкової книги на житловий будинок АДРЕСА_4 .

Оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом видане 29 вересня 2005 року державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріально контори Житомирської області Борисюк Л.М., яким посвідчено, що спадкоємцем майна ОСОБА_11 є її син ОСОБА_3 (а.с.156 т.1). Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається із 5/6 ід.ч. житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

1/6 ід.ч. будинку АДРЕСА_4 належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 травня 1990 року, яку він успадкував по закону як син після смерті батька ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.155 т.1).

Набувши право власності на все домоволодіння АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 26 травня 2011 року одержав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №617385 площею 0,0748 га із кадастровим номером :00:020:0287, яка розташована за вищевказаною адресою та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.82 т.1).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як убачається із ксерокопії паспорта серії НОМЕР_2 , виданого 26 червня 1996 року Новоград-Волинським МРВ УМВС України в Житомирській області, ОСОБА_1 був за адресою: АДРЕСА_1 прописаний з 14 грудня 1991 року по 30 січня 1997 року та з 01 лютого 1997 року прописаний, а з 05 березня 2007 року знятий з реєстрації (а.с.162-163 т.1).

Допустимих беззаперечних доказів одночасного існування двох будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 сторонами не надано.

Отже, запис у паспорті іншого сина ОСОБА_11 , який також є спадкоємцем першої черги за законом, свідчить про те, що останній був постійно прописаний в спадковому будинку (01 лютого 1997 року по 05 березня 2007 року) в період шести місяців після смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а тому він вступив в управління чи володіння спадковим майном, тобто спадщину після смерті матері прийняв за нормами ст.549 ЦК УРСР 1963 року.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що у позивача знаходяться матері медична картка, свідоцтво про народження, атестат про освіту та профспілковий квиток, хоча є документами, які видані на ім`я спадкодавця, але вони не є документами на майно, а тому не є допустимими доказами у розумінні частини другої ст.78 ЦПК України.

Матеріали справи не містять доказів існування за першою чергою інших спадкоємців, окрім синів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_11

13 червня 2020 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері (а.с.162 т.1).

Постановою Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області від 13 червня 2020 року №834/02-31 ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері відмовлено у зв`язку з наявністю іншого спадкоємця, який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_11 (а.с.9 т.1).

Отже, позивач звернувся до суду із відповідним позовом за захистом своїх спадкових прав, що відповідає положенням частини першої ст.4 ЦПК України.

Разом із тим, відповідачем заявлено про застосування наслідків позовної давності (а.с.127 т.1).

За пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовується по позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

У постанові від 22 травня 2018 року в справі №369/6892/15-ц Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Загальний строк для захисту права встановлюється у три роки. Вимога про захист права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давності. До 01 січня 2004 року позовна давність застосувалася незалежно від заяви сторін, а після 01 січня 2004 року позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Дійсно законодавством передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину та відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Разом із тим, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідач не заперечує, що про смерть матері та смерть брата ОСОБА_10 13 грудня 2019 року йому було відомо. У судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що брат ОСОБА_10 проживав у спірному будинку до смерті матері та продовжив у ньому проживати після смерті матері. Отже, беззаперечно, що про факт прийняття братом спадщини після смерті матері позивач був обізнаним не пізніше 2 000 року. Проте жодних дій щодо оформлення своїх прав на майно ОСОБА_1 не вчиняв, а звернувся до нотаріальної контори із заявою про оформлення спадщини лише у червні 2020 року, тобто за спливом більше двадцяти років після смерті матері, що є значним строком.

Окрім того, хоча брат ОСОБА_10 займав (володів та користувався) усім спірним будинком, але позивач за життя брата до нього із жодними вимогами щодо спірного нерухомого майна у судовому порядку не звертався. Навпаки у 2007 році знявся із реєстрації, не оформивши при цьому спадкових прав. Разом із тим, 11 лютого 2014 року брат ОСОБА_10 , маючи власного сина ОСОБА_2 , склав заповіт на неповнолітню доньку позивача, який у 2016 році скасував, що є правом заповідача (а.с.113-114 т.1).

Із огляду на вищевикладене не можна вважати, що про порушення своїх прав позивач дізнався та міг дізнатися лише після смерті брата, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суду не надано поважних причин, за яких позивач пропустив строк звернення до суду із цим позовом. Нічого не перешкоджало йому звернутися за інформацією щодо оформлення братом спадщини після смерті матері безпосередньо до ОСОБА_3 , коли він був живим, та перевірити надану інформацію у Новоград-Волинський державній нотаріальній конторі Житомирської області. Натомість позивач не цікавився майном, яке успадкував після смерті матері та без поважних причин пропустив загальний строк позовної давності, а доводи апеляційної скарги з приводу строку позовної давності не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що позивачу було відомо, що спадщину після смерті матері прийняв його брат ОСОБА_3 , але він із позовом до суду звернувся зі спливом двадцяти одного року після смерті матері, а тому в задоволенні позову слід відмовити через сплив позовної давності.

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність положенням чинного законодавства угоди про надання правової допомоги, укладеної між відповідачем ОСОБА_2 (сином покійного брата позивача) та адвокатом Кравець Людмилою Юріївною, та ордеру серії ЖТ №37195 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (не зазначено номера та дати договору про надання правової допомоги; органу, у якому надається правова допомога, адреси робочого місця адвоката) є порушеннями, але вони не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не призвели до неправильного вирішення справи. Так, договір про надання правової допомоги існує, відповідач особисто приймав участь у кожному судовому засіданні та особисто, а не через представника підписував усі заяви та клопотання тощо, та адвокат включений до Єдиного реєстру адвокатів України (а.с.23 т.1, а.с.57 т.1). Також відповідні порушення норм процесуального права не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та не входять до переліку, передбаченого частиною третьою ст.376 ЦПК України. Практика Європейського суду з прав людини зазначає про те, що необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки надання правничої допомоги є одним із елементів права на справедливий суд та доступ до правосуддя повинен бути реальним, а не формальним.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо неналежного відповідача надумані, оскільки саме відносно відповідача ОСОБА_2 приватним нотаріусом винесена 21 серпня 2020 року постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0748 га за цією ж адресою, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.112 т.1).

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування або зміни не вбачається. Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, яке відповідно до положень ст.375 ЦПК України залишається без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: