РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/13012/22

Провадження №: 2-о/755/496/22

"19" грудня 2022 р. м.Київ

Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Коваленко І.В.,

при секретарі - Назаровій І.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - адвокат Константинов О.Г.,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

в с т а н о в и в:

15 грудня 2022 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє - адвокат Константинов О.Г., заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Згідно заявлених вимог, заявник просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження прав: - заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці проживання з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатись на 300 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявник є власником 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із заявником проживає ОСОБА_2 , який є офіційним чоловіком ОСОБА_1 та який вже досить тривалий час здійснює насильницькі дії психологічного характеру по відношенню до заявниці. Окрім того, ОСОБА_2 постійно виганяє з квартири заявницю. У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 вчиняє насильницькі дії психологічного характеру по відношенню до неї. Відносно заінтересованої особи було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ГП № 055737 від 01.03.2019 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП, який було передано до Дніпровського районного суду міста Києва для притягнення останнього до адміністративної відповідальності. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 19.06.2019 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення відповідно до ч.1 ст.173-2 КУпАП. 05.01.2020 року працівниками Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві відносно ОСОБА_2 було видано терміновий заборонний припис, серія АА № 006211. 05.10.2022 року повторно працівниками Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 488056 від 05.10.2022 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 21.11.2022 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення відповідно до ч.1 ст.173-2 КУпАП., а також було накладено адміністративне стягнення у виді громадських робіт в розмірі 30 (тридцяти) годин та направлено до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації для проходження програми для кривдників, передбаченої ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк 3 місяці.

Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала заяву, просила її задовольнити та пояснила, що заінтересована особа ОСОБА_2 кожного дня вчиняє вдома сварки, ображає та принижує її, використовуючи при цьому нецензурну лексику, забрав з квартири всі документи на квартиру, свідоцтва про народження дітей, про шлюб, молодшого сина хотів вивезти на територію Російської федерації. Вважає, що право на проживання у спільній квартирі має лише він. Старшу дочку ОСОБА_2 неодноразово виганяв з квартири. Після одруження дочка зі своїм чоловіком змушені були з`їхати на орендовану квартиру, але коли після народження дитини, дочка з сім`єю повернулися до квартири, то ОСОБА_2 вів себе неадекватно, постійно будив та лякав дитину. Тому, проживши в квартирі близько двох місяців, дочка не витримала, та змушена була знову виїхати з сім`єю з квартири.

Представник заявника адвокат Константинов О.Г. підтримує заяву та просить задовільнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засіданні просив відмовити у задоволені заяви. Вважає, що вимоги, які просить задовільнити заявниця є безпідставними, оскільки на його думку, всі твердження заявниці є наклепом.

Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення, суд приходить до наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

За змістом положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

В ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема:

- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

- фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.- кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

- обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

- особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

- оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. (ч.2 та ст. 26 Закону)

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - ОСОБА_2 , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до неї особисто насильницьких дій психологічного характеру, а саме: створення постійних конфліктів, застосування до заявника погроз життю та здоров`ю, принизливих висловлювань, створення неможливих умов для проживання, через що заявник побоюється за своє життя.

Частиною 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальними приписами визначаються, зокрема, такі заходи тимчасового обмеження прав кривдника, як заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.

Як убачається з копії витягу з Державного реєстру правочинів від 12.02.2007 року № 3554826 на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котковим О.А., власниками квартири АДРЕСА_1 є - ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ).(а.с.11)

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Конституцією України у ст.47 закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно положень ч.1 та 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 ЦК України)

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Оцінивши пояснення заявника та наявні у справі докази, суд вважає доведеними обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та проживають у вказаній квартирі.

Доказів, які мали б свідчити про наявність у заінтересованої особи іншого житла, придатного для проживання, матеріали справи не містять.

Що стосується доводів заявника щодо застосування до неї психологічного насильства, суд зазначає наступне.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_4 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Як вже зазначалось вище, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (касаційне провадження № 61-19328св18).

Верховний Суд в постанові від 03 серпня 2021 року в справі № 761/27704/20 (провадження № 61-9182св21) вважав за необхідне зазначити, що звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджують факт вчинення домашнього насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України).

До такого ж висновку прийшов Верховний Суд в постанові 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20), вказавши, що сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

При цьому аналогічний висновок у справі з подібними правовідносинами був висловлений Верховним Судом у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), від 26 травня 2021 року у справі № 712/5977/20 (провадження № 61-1171св21).

Як вбачається з матеріалів справи, що постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 19 червня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. (а.с.12)

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.06.2019 року у справі № 755/8626/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, провадження у справі, на підставі ст. 38, п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення - закрито. (а.с. 12-13).

05.01.2022 року Дніпровським управління поліції ГУНП у м. Києві видано терміновий заборонний припис стосовно кривдника Серії АА № 006211, оскільки 05.01.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно ОСОБА_1 (а.с. 14).

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.11.2022 року у справі № 755/10441/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у виді громадських робіт в розмірі 30 (тридцять) годин. Направлено ОСОБА_2 до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, розташованого за адресою: м.Київ, вул.Харківське шосе, 4А, для проходження програми для кривдників, передбаченої ЗУ «Про запобігання та протидію домашнього насильству» на строк 3 місяці. Стягнуто з ОСОБА_2 судовтй збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 496 грн. 20 коп. на користь держави.(а.с. 15-17).

Таким чином, викладені у вищевказаних постановах суду та терміновому заборонному приписі стосовно кривдника фактичні обставини не можуть бути безумовною підставою для застосування спеціального заходу у вигляді обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , тим більше, що обраний заявником захід тимчасового обмеження прав останнього призведе до порушення прав ОСОБА_2 на користування квартирою, яка є його єдиним житлом.

З огляду на викладене судом встановлено існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалого конфлікту на побутовому ґрунті.

Вирішуючи питання належності та допустимості наданого суду доказу - диска СD-R, який долучено представником заявника ОСОБА_1 - адвокатом Константиновим О.Г., аудіо з носіїв відтворенні в судовому засіданні, суд вважає, що записи на диску СD-R - є такими, що не можуть слугувати доказом чинення ОСОБА_2 психологічного тиску відносно заявника, оскільки не містять запису про особу (її прізвища), яка здійснювала цей аудіозапис, відсутні дані щодо самого пристрою та його технічних характеристик, яким здійснено аудіозапис, не зафіксовано дата та час проведення аудіо, також особа, яка, нібито, здійснювала аудіозапис, що фактично унеможливлює надати оцінку конфліктній ситуації, яка зафіксована на диску.

Вказані записи не мають доказового навантаження, оскільки не містять даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність певних обставин (фактів).

Так, згідно статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини справи, що мають значення для справи.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак, доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення учасникам справи їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшуканого факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Щодо обраного заявником заходу тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків шляхом заборони перебувати в місці спільного проживання із заявником на строк шість місяців, то застосування такого заходу фактично призведе до порушення конституційних прав ОСОБА_2 на житло та вільне користування майном.

За встановлених обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Керуючись ст.ст. 1, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст. 258, 259, 263-265, 350-4 - 350-6 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

У задоволені заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа - ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), про видачу обмежувального припису - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 21 грудня 2022 року.

Суддя: І.В.Коваленко