КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8078/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Корсунь-Шевченківського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Корсунь-Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», про скасування арешту на майно,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Корсунь-Шевченківського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ПАТ «КБ «Надра», в якому просила зняти арешт з її майна, що був накладений постановою державного виконавця ВДВС Корсунь-Шевченківського РУЮ Житомирського Р.В. про накладення арешту на майно серія та номер № 39626517 від 17 жовтня 2013 року та зареєстрований 18 жовтня 2013 року у спеціальному розділі Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно - інформація про державну реєстрацію обтяжень, номер запису про обтяження: 2942257, вчинений державним реєстратором Корсунь-Шевченківського РУЮ Черкаської області Рябуха М.А.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 3 вересня 2013 року державним виконавцем Корсунь-Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 39626517 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5652/10, виданого 24 листопада 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 1 812 214,09 грн, в межах якого 26 вересня 2013 року накладено арешт на майно боржника. 27 вересня 2013 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, однак арешт з належного позивачу майна знятий не був. Листом № 806 від 20 січня 2019 року відповідач відмовив позивачу у знятті арешту з її майна у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», а також з посиланням на те, що виконавче провадження № 39626517 від 3 вересня 2013 року знищено за терміном зберігання. Оскільки виконавче провадження щодо стягнення боргу за виконавчим листом № 2-5652/10 від 24 листопада 2010 року завершено і будь-які виконавчі дії стосовно позивача тривалий час не проводяться, наявність арешту на все майно та внесена в реєстр інформація про державну реєстрацію цих обтяжень порушує права та свободи позивача щодо вільного розпорядження своєю власністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2022 року позов задоволено.

Скасовано арешт всього майна, належного ОСОБА_1 , який був накладений постановою державного виконавця ВДВС Корсунь- Шевченківського РУЮ Житомирським Р.В. від 17 жовтня 2013 року № 39626517 та зареєстрований 18 жовтня 2013 року у спеціальному розділі Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно - інформація про державну реєстрацію обтяжень, номер запису про обтяження: 2942257, вчинений державним реєстратором Корсунь-Шевченківського РУЮ Черкаської області Рябуха М.А.

Стягнуто з Корсунь-Шевченківського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що закривши виконавче провадження 27 вересня 2013 року, державний виконавець вимог частини другої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» не дотримався та арешт не скасував, наявністю якого на час звернення до суду з позовом порушується право власності позивача, адже вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, при цьому підстав для продовження обтяження на майно судовим розглядом не встановлено, тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом звільнення майна з під арешту. Суд вважав, що позивач правомірно обрала спосіб захисту шляхом подання позову про зняття арешту з майна, який передбачено частиною п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки збереження арешту майна за відсутності підстав для цього (відкритого виконавчого провадження з приводу примусового виконання рішення, де боржником є позивач) є порушенням її права власності.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі в. о. начальника відділу Мельниченко Н.О.звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поза увагою суду залишилась та обставина, що позов про зняття арешту з майна було пред`явлено позивачем до неналежного відповідача, яким повинен бути саме стягувач, в інтересах якого накладено арешт у межах виконавчого провадження. Позивач не виконала свого обов`язку щодо виконання судового рішення, а повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна боржника. Окрім того, виконавчий лист № 2-5652/10 від 24 листопада 2010 року повторно пред`являвся до виконання у відділ та перебував на примусовому виконанні з 16 травня 2014 року по 16 серпня 2016 року. Задовольняючи позов, суд не звернув уваги, що стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення, яке не виконане боржником.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає, оскільки у цій справі суду першої інстанції перш за все необхіднобуло з`ясувати чи підлягає даний спір в порядку позовного провадження, а вже потім вирішувати позов по суті заявлених вимог.

Так, у частині першій статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року № 904/51/19.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.

Установивши, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на її майно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Схожі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду

у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20, від 1 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20, від 2 листопада 2022 року у справі № 203/1904/21 і підстав відступити від зазначених висновків не вбачається.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Таким чином, вирішуючи позов ОСОБА_1 до Корсунь-Шевченківського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ПАТ «КБ «Надра», про скасування арешту на майно, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст пред`явлених вимог і характер спірних правовідносин, помилкового розглянувши по суті позовну заяву про зняття арешту, накладеного у рамках виконавчого провадження, у якому позивач є (була) боржником.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду про задоволення позову про скасування арешту на майно підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки ці вимоги мають розглядатися в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не бере, оскільки районний суд повинен був відмовити у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядати спір по суті.

Водночас колегія суддів зауважує, що боржник як сторона виконавчого провадження у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»). Такого клопотання матеріали справи і апеляційна скарга не містять.

На підставі викладеного та керуючись статтями 255, 256, 367 - 369, 372, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Корсунь-Шевченківського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 квітня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Корсунь-Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», про скасування арешту на майно закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, якщо вона вважає, що порушено її права чи свободи як боржника у виконавчому провадженні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко