Справа № 354/724/17
Провадження № 22-ц/4808/1237/22
Головуючий у 1 інстанції Ваврійчук Т.Л.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Томин О.О., Баркова В.М.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянтів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договору позики і договору купівлі-продажу земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Яремчанського міського суду від 06 вересня 2022 року під головуванням судді Ваврійчук Т.Л. у м. Яремче,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договору позики і договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що користуванні їх сім`ї перебувала земельна ділянка площею 2,81 га. ОСОБА_5 13.02.2008 шахрайським способом отримав довіреність на представництво інтересів ОСОБА_1 на право розпорядження належною йому земельною ділянкою площею 2,0 га та заяву від імені ОСОБА_2 про згоду на продаж землі. В подальшому, використовуючи вказані документи, продав частину належної їм земельної ділянки площею 1,75 га, а отримані від продажу грошові кошти у сумі 120 000 грн привласнив.

У 2010 році від голови сільської ради вони довідалися про відчуження належної їм земельної ділянки на користь третіх осіб та звернулися у поліцію.

Вироком Яремчанського міського суду від 30.03.2012 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. Представництво інтересів потерпілого ОСОБА_1 у цьому кримінальному провадженні здійснював адвокат Ільчук Л.В., який відкликав поданий цивільний позов та запропонував позивачу отримати відшкодування завданої шкоди шляхом написання ОСОБА_5 боргової розписки.

У день винесення вироку 30.03.2012 ОСОБА_5 написав розписку в якій вказав, що позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 400 000 грн, які зобов`язується повернути протягом 24 місяців, тобто в строк до 30.03.2014.

Таким чином адвокат Ільчук Л.В., ввівши в оману ОСОБА_1 сприяв укладенню фіктивного договору позики, який між сторонами ніколи не укладався.

Ознаками фіктивності даного договору є той факт, що позивачі ніколи не володіли грошовими коштами у вказаному розмірі і ОСОБА_5 не отримував їх в борг у ОСОБА_1 . Також ОСОБА_3 було відомо про відсутність у ОСОБА_5 необхідних коштів для виконання боргових зобов`язань та відсутність у нього майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 представляв інтереси позивача як потерпілого та повинен був діяти виключно в його інтересах, останній погодився на отримання такої розписки, до кінця не розуміючи її змісту.

Наявність вказаної розписки стала підставою для пом`якшення вироку ОСОБА_5 , оскільки свідчила про факт погашення ним завданих збитків.

Оскільки у визначений строк ОСОБА_5 грошові кошти не повернув у 2016 році позивач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, який був задоволений у повному обсязі. Однак рішення суду не може бути виконане через відсутність у ОСОБА_5 будь-якого майна та реального наміру повертати кошти.

Із урахуванням наведеного розписка від 30.03.2012 є недійсним правочином, вчиненим під впливом помилки та обману, за умови зловмисної домовленості відповідачів, а тому виникла необхідність у визнанні недійсним договору позики, що стане в подальшому підставою для перегляду вироку та відшкодування шкоди.

В подальшому, після завершення розгляду кримінального провадження та повернення у власність позивачів земельної ділянки між ОСОБА_1 та дружиною ОСОБА_3 - ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, який також є фіктивним.

Зазначений договір укладався з метою розрахунку з ОСОБА_3 за надані юридичні послуги, однак такі надавалися неналежним чином, в інтересах інших осіб та фактично не були надані у повному обсязі.

Вказана у договорі вартість земельної ділянки є значно заниженою, жодних грошових коштів за відчуження земельної ділянки позивачі не отримували, а після укладення договору адвокат ОСОБА_3 припинив будь-яке юридичне обслуговування, хоча у власність позивача та його доньки не було повернуто ще 0,8081 га земель, викрадених ОСОБА_5 та пов`язаними особами.

Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки є недійсним, при його укладенні сторону продавця було введено в оману щодо наслідків правочину та не повідомлено про те, що будь-які юридичні послуги надалі надаватися не будуть.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати недійсними договір позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 30.03.2012 шляхом написання письмової розписки, та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.10.2013, зареєстрований в реєстрі за № 2476, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В.

Рішенням Яремчанського міського суду від 06 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договору позики та договору купівлі-продажу земельної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначають, що за переконанням ОСОБА_3 було складено розписку за змісту якої ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_1 гроші у розмірі 400 000 грн. Розписка була написана ОСОБА_5 у присутності адвоката Ільчука Л. В., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під диктовку адвоката ОСОБА_3 . На їх переконання ця розписка не відповідає дійсності, враховуючи той факт, що ОСОБА_1 та його сім`я ніколи такими коштами не володіла. Саме написання цієї розписки стало підставою для подальшого відкликання цивільного позову в межах кримінальної справи.

Розписка є підробленою в розумінні ст. 358 КК України і фактично була використана для уникнення відповідальності ОСОБА_5 , зменшення позовних вимог та в подальшому відкликання цивільного позову. Фактично розписка була підписана ОСОБА_5 з метою уникнення від кримінальної відповідальності та будь-яких намірів на відшкодування моральних та матеріальних збитків не було.

Крім того, ця розписка стала підставою для одержання ОСОБА_3 земельної ділянки від позивачів Вербіцьких.

Для того, щоб все ж отримати грошові кошти за розпискою у 2016 році ОСОБА_1 подав позов до суду, оскільки строки звернення до суду спливали. Рішення, яким позов ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі, фактично не може бути виконане, так як ОСОБА_5 не мав жодних намірів на повернення коштів, до моменту написання розписки переоформив все належне йому на праві власності майно на інших осіб та умисно офіційно не працевлаштовується з метою уникнення відповідальності.

Фактично правочин за розпискою не був спрямований на настання реальних правових наслідків.

У договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 14.10.2013, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вказано, що вартість земельної ділянки нібито складає 72 500 грн. Будь-яких оплат за земельну ділянку ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 не здійснено, ціна в сумі 72 500 грн є заниженою на 70 000 доларів США, виходячи із ринкової вартості станом на той час.

Будь-яких розписок на отримання коштів та відомостей про перерахування коштів на рахунок не існує, а тому суд безпідставно відхилив покази свідків та не навів причин з цього приводу.

ОСОБА_3 після винесення занадто м`якого вироку та неодержання ними будь-яких грошових коштів, перестав виконувати обов`язки адвоката.

Також фактично ОСОБА_3 займався виготовленням технічної документації на дві земельні ділянки площею 1,75 га та площею 0,25 га, в якій всі підписи від їх імені є підробленими. Так як на спірну земельну ділянку було незаконно виготовлено технічну документацію з підробленням підписів позивачів, а тому правоустановлюючі документи на дану земельну ділянку є нікчемними, а договір купівлі-продажу є недійсним.

Фактично суд першої інстанції не встановив дійсної природи правовідносин так як в жодне судове засідання не було викликано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Просять рішення суду скасувати та позов задовольнити в повному обсязі.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, хоча були належним чином повідомлялися про час і місце слухання справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою відповідачів в засідання апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно положень ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до вимог ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частин першої і третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання речей, втзначених родовими ознаками. Або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 30.03.2012 уклали договір позики грошових коштів у сумі 400 000 грн на строк до 30.03.2014. Укладений між сторонами договір позики на підставі розписки, яка є документом, який видається боржником кредитору і є підтвердженням укладення такого договору і змістом його умов, а також засвідчує передачу кредитором і отримання боржником грошових коштів або речей.

У борговій розписці, яка міститься у матеріалах справи і надана ОСОБА_5 , не зазначено мети надання коштів у позику ОСОБА_1 , відсутнє посилання, що її надано на забезпечення відшкодування шкоди, завданої кримінальним проступком, чи у зв`язку з існуванням між сторонами будь-яких інших невиконаних зобов`язань. Тобто позивач ОСОБА_1 не довів у суді, що оскаржуваний ним договір позики реально не був укладений або укладений під впливом помилки та обману, чи за умови зловмисної домовленості представника ОСОБА_1 адвоката Ільчука Л.В. з боржником ОСОБА_5 на уникнення останнім відповідальності за вчинення злочинів.

ОСОБА_1 в межах позовної давності звертався до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 30.11.2015, яке набуло чинності, стягнуто на його користь з боржника 400 000 грн боргу та судові витрати. Тобто позивач на власний розсуд обрав спосіб захисту свого порушеного права.

Доводам позивачів про безгрошовість розписки і її написання з метою гарантування розрахунку за відчуження ОСОБА_5 частини належної позивачам земельної ділянки суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дав належну правову оцінку, визнавши їх такими, що не стверджені належними доказами. За таких обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору позики від 30.03.2012.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, колегія суддів зазначає таке.

Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і пілягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податкові заставі.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 14.10.2013 укладено письмовий договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений нотаріально і за наявності відповідної згоди другого з подружжя сторін. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 відчужив на користь ОСОБА_4 належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,25 га у с. Яблуниця уч. Горішків Яремчанської міської ради, кадастровий номер 261093001:16:003:0040 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Згідно п. 5 цього договору за погодженням сторін продаж вчинено за ціною 72 500 грн, які покупець зобов`язався передати продавцю готівкою після узгодження проекту цього договору.

Зі змісту пунктів 6,14 договору убачається, що підписання цього договору свідчить, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін та одержання продавцем повного розрахунку за продану земельну ділянку і відсутність претензій майнового характеру до покупця, що стосувалися б питань оплати договору. Сторони договору стверджують, що у них відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору. Зміст договору та наведених у ньому норм цивільного і земельного законодавства їм зрозумілий.

Після укладення цього договору покупець ОСОБА_4 зареєструвала право власності на придбану нею цю ж земельну ділянку на підставі рішення приватного нотаріуса Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 675337 від 14.10.2013, номер запису про право власності 2862699.

Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, суд першої інстанції також прийшов до обґрунтованого висновку, що учасники правочину вчинили дії, спрямовані на реальне виконання умов договору купівлі-продажу земельної ділянки і стверджує про фактичну передачу майна, обумовленого у договорі, що спростовує доводи позивачів про визнання цього договору недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.

Доводам позивачів, що ними не отримано коштів за продану земельну ділянку від покупця, що є неналежним виконанням умов договору суд в оскаржуваному рішенні дав належну оцінку і обґрунтовано зазначив, що такі відповідно до вимог ст. 230 ЦК України не дають підстав для висновку про введення продавців в оману при укладенні договору.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачі не надали належних та достатніх доказів, які б стверджували про існування на момент розгляду справи судом будь-яких невиконаних зобов`язань за договором між сторонами та ОСОБА_3 . При цьому в суді позивачі стверджували, що оспорюваний договір ними укладався добровільно у зв`язку з відсутністю коштів за їх іншими зобов`язаннями.

Суд дійшов правильного висновку, що позивачі не довели належними доказами, визначених статтями 230, 234 ЦК України підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки і відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до наведених апелянтами підстав, які на їх думку стверджують позовні вимоги. Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дав цим доводам та обставинам, на які вони посилалися, належну правову оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтів.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

В.М. Барков