У Х В А Л А

про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України

копія
Справа № 401/1271/22 Провадження № 6/401/39/22

26 липня 2022 року м. Світловодськ

Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючий суддя Мельничик Ю.С.,

за участю: секретаря судових засідань Пилипенко Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи - ПАТ "Банк"Фінанси та Кредит", Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) , -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Левченко В.П., звернувся до суду із заявою про скасування йому тимчасового обмеження у праві виїзду, що встановлене ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2011 року.

В обґрунтуванні заяви посилається на те, що на виконанні у Автозаводському відділі державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження №50662892 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1449, що було видано Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ВАТ Банк Фінанси та Кредит. Ухвалою суду від 09.11.2011 року було задоволено подання Світловодського міськрайонного ВДВС, якою суд тимчасово обмежив у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 до виконання своїх зобов`язань за виконавчим листом № 2-1449/09, що видано 12 грудня 2009 року Світловодським міськрайонним судом. ОСОБА_1 з 13 лютого 2018 року працює водієм у ТОВ АРЕВ і отримує заробітну плату. Починаючи з червня 2020 року по сьогоднішній день, із заробітної плати ОСОБА_1 здійснюються відрахування на користь стягувача за вказаним вище виконавчим листом. Інше майно, окрім заробітної плати, на яке-можна звернути стягнення у ОСОБА_1 відсутнє. Таким чином, рішення суду боржником виконується. Оскільки Товариство, на якому боржник працює займається перевезенням паливно-мастильних матеріалів, наявність тимчасового обмеження може позбавити ОСОБА_1 можливості відбути у закордонне відрядження, що також негативно вплине і на стягувача, так як відрахування із заробітної плати боржника будуть припинені. На підтвердження викладених в заяві обставин, заявник надав суду: - копію наказу про прийняття на роботу; - копію постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника; - копію довідки з місця роботи; - копію листа відділу державної виконавчої служби.

Представник заявника в судове засідання не з?явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та заявника, заяву підтримує та просить її задовольнити.

Заінтересовані особи в судове засідання не з?явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, заперечень щодо заяви до суду не подавали, що не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню за таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2009 року в справі за позовом ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в сумі 1048851 грн. 70 коп.

На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчі листи. На виконанні у Автозаводському відділі державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження №50662892 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1449, що було видано Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит".

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 09 листопада 2011 року було задоволено подання державного виконавця Світловодського міськрайонного ВДВС, та тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 до виконання своїх зобов`язань за виконавчим листом № 2-1449/09, що видано 12 грудня 2009 року Світловодським міськрайонним судом.

У червні 2022 року заявник (боржник) ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Левченко В.П., звернувся до суду із заявою про скасування йому тимчасового обмеження у праві виїзду, що встановлене ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2011 року.

Згідно наказу №11К від 12 лютого 2018 року та довідки №04-31 від 23.05.2022, ОСОБА_1 працює на посаді водія автотранспортних засобів ТОВ "АРЕВ" з 13 лютого 2018 року, вказане підприємство здійснює закупку ПММ за межами кордону України, що передбачає закордонні відрядження для водіїв, з метою забезпечення ПММ комунальних та аграрних підприємств України.

Постановою державного виконавця Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці від 21 травня 2020 року звернено стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 , який отримує дохід у ТОВ "АРЕВ".

Згідно листа Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці від 12 липня 2022 року №73171, в період з 21 травня 2020 року по 12 липня 2022 року із заробітної плати боржника ОСОБА_1 утримано 19 052, 39 грн.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України зазначено, що до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Відповідно до частини пятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із вимогами ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті. Крім цього, відповідно до вимог ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Як кореспондує стаття 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи (книга друга ЦК), а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (глава 21 книги другої ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 269ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України" регламентовано, що право громадянина України на виїзд із України може бути тимчасово обмежено у випадку його ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За положеннями статті 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з п. 5 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до п. 19 ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частиною першою статті 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею (частинна друга статті 441 ЦПК України).

Згідно ч.5 ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Чинне законодавство України не містить визначення поняття "ухилення", практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення також відсутня.

З огляду на значення словосполучення "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у пункті 5 частини 1статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", пункті 19 частини третьої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Як констатував у своєму висновку суд касаційної інстанції, то поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" слід розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

При цьому законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за свідоме ухилення від їх виконання.

Відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань, як і відомостей про обізнаність його з прийнятими під час виконавчого провадження постановами державного виконавця, строків їх виконання тощо, не може слугувати підставою для обмеження його конвенційних і конституційних прав, допоки протилежне не буде встановлено судом.

Обмеження, що накладаються на боржника, можуть вважатися обґрунтованими лише у випадку, коли вони переслідують мету гарантування стягнення цих боргів. Відповідно, продовжувати обмеження на тривалий час не можна без періодичного перегляду їх обґрунтованості.

На це Європейський суд з прав людини звернув увагу у рішенні від 11 травня 2021 року у справі "Стецов проти України" (заява № 5170/15)

У справі "Гочев проти Болгарії", рішення від 26 листопада 2009 року (заява № 34383/03), Європейський суд визначив, що тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям:

- ґрунтуватися на національному законі;

- переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції;

- відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою "Напияло проти Хорватії", скарга N 66485/01; рішення Європейського Суду від 11 травня 2021 року за справою "Стецов проти України", скарга № 5170/15).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення ЄСПЛ за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення ЄСПЛ за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення ЄСПЛ за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення ЄСПЛ за справою «Рінер проти Болгарії» , § 124 і згадуване вище рішення ЄСПЛ «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення ЄСПЛ від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...».

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував вказані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Суд враховує, що державний виконавець заперечень на заяву боржника до суду не подав, а також не надав жодних доказів на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, хоча на нього покладається відповідний обов`язок. На даний час обставин щодо створення перешкод боржником у вчиненні виконавчих дій чи приховування майна, на яке може бути звернуте стягнення, не встановлено.

При цьому, із заробітної плати боржника ОСОБА_1 протягом двох останніх років систематично на виконання судового рішення стягуються нараховані суми в рахунок погашення боргу на користь стягувача.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги позицію ЄСПЛ щодо неможливості продовжувати довготривалі заходи, що обмежують свободу пересування особи суд дійшов висновку, що боржник ОСОБА_1 не ухиляється від виконання рішення суду, про що свідчить часткова сплата ним заборгованості шляхом відрахувань із заробітної плати, а також враховуючи, що тимчасовий виїзд за кордон в умовах правового режиму воєнного стану необхідний боржнику для виконання своїх трудових обов`язків, як водія, що в свою чергу дозволить забезпечити боржнику виконання рішення суду та подальше погашення боргу за рахунок заробітної плати, суд дійшов висновку про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 , встановлене ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 09 листопада 2011 року у справі №2-1449/09.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258-261, 352-355, 441 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , встановлене ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2011 року.

Копію даної ухвали направити Адміністрації Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) для виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Світловодського

міськрайонного суду Ю.С. Мельничик

Згідно з оригіналом