ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві апеляційну скаргу представника позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Есаймент», адвоката Чапіка М.М., на рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2021 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Есаймент» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зубарєв Ігор Юрійович, про визнання правочинів недійсними та застосування реституції

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У листопаді 2020 року позивач, ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент», в особі уповноваженого представника звернувся до Московського районного суду м. Харкова із вказаним позовом, відповідно до якого прохав:

визнати недійсним договір дарування, укладений 05.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1914; застосувати наслідки недійсності договору вказаного дарування, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повернути в натурі ОСОБА_1 передане за цим договором майно - 95/100 часток нежитлової будівлі літ. «Д-2», загальною площею 475,9 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування, укладений 08.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1926; застосувати наслідки недійсності вказаного договору дарування, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повернути в натурі ОСОБА_1 передане за цим договором майно 5/100 часток нежитлової будівлі літ. «Д-2», загальною площею 475,9 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , за яким неодноразово відкривалось виконавче провадження, наявність договорів дарування майна близькій родичці та відсутність належної державної реєстрації переходу права власності за такими договорами вказують на вчинення ОСОБА_1 дій з метою введення в оману органів та осіб, які здійснюють виконання судових рішень та уникнення звернення на нього стягнення у виконавчому провадженні з виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.07.2010, де стягувачем є позивач у даній справі, а боржником відповідачка ОСОБА_1 , шляхом укладання фіктивного правочину дарування майна близькій родичці, ОСОБА_2 , який не мав на меті та фактично не мав правових наслідків для відповідачів.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

В апеляційній скарзі позивач прохав рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Вказував, що висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд неповно з`ясував обставин припинення обтяжень та іпотеки спірного майна, коли та яким чином припинена іпотека та при розгляді спору не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду, висловлені у справах про визнання фраудаторних правочинів недійсними (коли майно відчужувалося на шкоду кредитору).

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказувала на законність рішення місцевого суду; зазначила про те, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2016 року у справі № 2-5314/16 було скасовано накладений постановою державного виконавця арешт на її майно. Крім того, зазначала про пропуск позивачем строку позовної давності.

Щодо повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом та можливості суду розгляду справи за відсутності учасників справи, що у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи, у судове зсідання не з`явились, неявка яких, на думку суду, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , отримали копію апеляційної скарги (а.с. 20-21 т. 2).

Про судове засідання 19.07.2022 відповідачі та третя особа у справі були додатково повідомлені шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади.

Відповідач ОСОБА_1 скористалась своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 23-24 т. 2).

Представник позивача, ТОВ «ФК «Есаймент», адвокат Чапік М.М., 01.06.2022 надав до суду клопотання про відкладення слухання справи 02.06.2022, яке було задоволено апеляційним судом. Про наступне судове засідання 19.07.2022 останній був повідомлений своєчасно, про що складено телефонограму, однак у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв. Маючи можливість прийняти участь в режимі відеоконференції, у тому числі, за допомогою власних технічних засобів, перед судом не клопотав про забезпечення його участі за режимі відеоконференції.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, по заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Як встановлено судом першої інстанції рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09.07.2010 було задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»:

- стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 15 890 793,11 грн.;

- звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 720,2 м.кв., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 508438, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом надання права Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною, яка буде визначена в експертному звіті суб`єкта оціночної діяльності;

- надано Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» право вчиняти всі інші дії, необхідні для укладання договору купівлі-продажу зазначеного предмету іпотеки, в тому числі, але не виключно, право отримання в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 720,2 м.кв., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 508438, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , для укладання договору купівлі-продажу з будь-якою особою;

- передано предмет іпотеки нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 720,2 м.кв., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 508438, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , в управління Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» до моменту укладання договору купівлі-продажу зазначеного предмета іпотеки.

22.07.2010 Московським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист з примусового виконання вказаного рішення суду про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості у розмірі 15 890 793,11 грн.;

Під час примусового виконання вищевказаного рішення суду в межах виконавчого провадження № 25070124 державним виконавцем провадились виконавчі дії по зверненню стягнення на належну ОСОБА_1 нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

15.03.2011 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 . З метою подальшого звернення стягнення на зазначене майно, 15.03.2011 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно в межах суми 15 890 793,11 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 скасовано арешт, накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження № 25070124 від 15.03.2011 в частині накладення арешту на нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасовано арешт, накладений Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 25070124 від 15.03.2011 в частині накладення арешту на нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

знято арешт із заставленого майна, накладений Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постановою про відкриття виконавчого провадження № 25070124 від 15.03.2011 р., нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом винесення постанови про зняття арешту;

знято арешт із заставленого майна, накладений Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 25070124 від 15.03.2011 р. нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом винесення постанови про зняття арешту.

05.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка є донькою ОСОБА_1 , було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., згідно з пунктом 1 якого ОСОБА_1 передала у власність безоплатно ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла у власність 95/100 часток нежитлової будівлі літ. «Д-2», загальною площею 475,9 м.кв., що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 3 вказаного Договору дарування відчужуване майно знаходиться під забороною та у іпотеці у ПАТ «УкрСиббанк» згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою О.Ю. від 01.08.2008, реєстровий № 1218. Договір укладено за згодою іпотекодержателя ПАТ «УкрСиббанк» згідно листа від 03.04.2013, вх. № 53-3-68/21/1, про що обдарованій відомо.

08.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка є донькою ОСОБА_1 , було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., згідно з пунктом 1 якого ОСОБА_1 передала у власність безоплатно ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла у власність 5/100 часток нежитлової будівлі літ. «Д-2», загальною площею 475,9 м.кв., що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 3 Договору дарування відчужуване майно знаходиться під забороною та у іпотеці у ПАТ «УкрСиббанк» згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою О.Ю. від 01.08.2008, реєстровий № 1218. Договір укладено за згодою іпотекодержателя ПАТ «УкрСиббанк» згідно листа від 03.04.2013, вх. № 53-3-68/21/2, про що обдарованій відомо.

06.11.2019 року між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір про відступлення права вимоги, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги у спірних правовідносинах і ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.05.2020 у справі № 2-7674/10 було замінено стягувача у виконавчому провадженні з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд дійшов висновку, що під час укладення оспорюваних договорів дарування, нерухоме майно - нежитлова будівля літ. «Д-2», загальною площею 457,9 м.кв., розташована за адресою АДРЕСА_1 , перебувало під забороною та у іпотеці у ПАТ «УкрСиббанк» згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою О.Ю. від 01.08.2008, реєстровий № 1218. При цьому, оспорювані правочини були укладені за згодою іпотекодержателя ПАТ «УкрСиббанк» згідно листів від 03.04.2013, вх. № 53-3-68/21/1 та вх. № 53-3-68/21/2 (п. 3 Договорів дарування).

Позивачем, у свою чергу, не обґрунтовано та не доведено яким чином відповідачі, будучи достеменно обізнаними про те, що нерухоме майно - нежитлова будівля літ. «Д-2», загальною площею 457,9 м.кв., розташована за адресою АДРЕСА_1 , перебуває у іпотеці ПАТ «УкрСиббанк», який має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок цього майна, намагались уникнути сплати боргу на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09.07.2010.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що укладаючи оспорювані правочини дарування нерухомого майна, яке перебувало в іпотеці у ПАТ «УкрСиббанк», відповідачі жодним чином не намагались уникнути відповідальності за порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки за рахунок цього майна вимоги стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішенням Московського районного суду міста Харкова від 09.07.2010 року не могли бути задоволені, а позивачем у даній справі не підтверджено належними та допустимими доказами існування умислу в діях відповідачів при укладенні оспорюваних договорів дарування створити юридичні наслідки, направлені на невиконання боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і, як наслідок, порушення оспорюваними правочинами прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів дарування.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків

Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора і будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Місцевий суд вірно встановив факт наявності рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.07.2010, яким було задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»:

- стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 15 890 793,11 грн.;

- звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 720,2 м.кв., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 508438, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 шляхом надання права Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною, яка буде визначена в експертному звіті суб`єкта оціночної діяльності;

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20) зроблено правовий висновок про те, що (п. 160, 161 постанови) буквальне застосування положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII) можливе виключно в тих випадках, коли належне та повне виконання основного зобов`язання було забезпечене лише одним способом забезпечення, і вказаний спосіб було реалізовано у повному обсязі в позасудовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає недійсність наступних вимог кредитора, заявлених не до основного боржника, а щодо виконання боржником основного зобов`язання, що в цьому контексті слід розуміти як недійсність вимог, заявлених до усіх сторін як основного договору, так і забезпечувальних зобов`язань, закріплених в акцесорних договорах.

В ході судового розгляду справи позивачем не доведено факт та не надано доказів в частині виконання судового рішення щодо реалізації іпотечного майна - нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 720,2 м.кв., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 508438, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Саме позивач повинен був довести даний факт, оскільки реалізація даного іпотечного майна іпотекодержателем робить недійсними будь-які інші вимоги пред`явлені до боржників.

В зв`язку з чим є необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині неповноти судового розгляду справи та невірної оцінки доказів у справі.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили, що відповідачі у справі, укладаючи оспорювані договори дарування нерухомого майна, діяли очевидно неправомірно та недобросовісно, на шкоду його інтересам, як кредитора.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд не з`ясував відсутність та неможливість отримання згоди ПАТ «Укрсиббанк» на реалізацію спірного нерухомого майна є необґрунтованими. В даному провадженні суд не повинен з`ясовувати даний факт, оскільки такі обставини не входять в предмет доказування.

Посилання скаржника на неврахування правових позицій Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та інші правові позиції Верховного Суду, висловлені у справах № 646/3972/16-ц; № 922/2878/17; № 755/17944/18; № 583/780/17 та інших є безпідставними.

В даній справі, що розглядається, наявний факт звернення стягнення на предмет іпотеки, що є предметом спірних договорів, на відміну від вказаних скаржником справ, в яких встановлені інші обставини.

При вирішенні спору місцевий суд врахував висновки Верховного Суду в частині правового визначення обставин, які підлягають встановленню судом при розгляді справ даної категорії.

Сам по собі факт наявності між відповідачами родинних відносин, наявність відкритого виконавчого провадження щодо відповідача ОСОБА_1 , як боржника, на користь позивача, як стягувача, з виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.07.2010, не свідчить, що метою укладення спірних правочинів було зменшення фінансового становища боржника та її уникнення від виконання судового рішення.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного розгляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Есаймент», адвоката Чапіка М.М., - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Повний текст постанови складено 21 липня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді А.І. Дорош

О.А. Лобов