КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Равлюка Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року у складі судді Котвицького В.Л.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Денис Юрійович про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом доОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Денис Юрійович про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що з грудня 1988 року позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . Під час шлюбу, 25.12.2006 ними придбано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

На початку 2021 року позивач дізналась, що у відповідності до договору купівлі-продажу квартири, 28.12.2015 її чоловіком відчужено зазначену квартиру ОСОБА_1 .

Оскільки згоди на таке відчуження позивач не давала, є усі правові підстави для визнання цього договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Зубкова Д.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Равлюк В.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, що мають значення, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не досліджено повністю докази, так як позивачем вже подавався позов до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 28.12.2015 недійсним. По даній справі №753/7009/21 було винесено рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позов був залишений без розгляду на підставі ч.1 п. 4 ст. 257 ЦПК України та винесено ухвалу про залишення позову без розгляду. Але позивач вдруге звертається в суд з аналогічним позовом і суд першої інстанції ігнорує наявність аналогічної справи з аналогічним за своїм змістом позовом, який залишений без розгляду та не залишає позовну заяву без розгляду, а задовольняє позовні вимоги.

Також позов був поданий з пропуском позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гук О.О. в інтересах ОСОБА_2 вважає рішення районного суду законним та обґрунтованим просить залишити його без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Позивач, ОСОБА_3 та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час якого, судом повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши, представника ОСОБА_1 адвоката Равлюка В.В., який просив апеляційну скаргу задовольнити та представника позивача, адвоката Гук О.О., який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи, що з 27.12.1988 по теперішній час ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 з нотаріально завіреним перекладом з вірменської мови та копією паспорту з відміткою про сімейний стан (а.с. 8-11).

Перебуваючи у шлюбі, 25.12.2006 сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, зареєстрованим в реєстрі за № 7534 (а.с.12-13).

Вказана квартира була придбана відповідачем за письмовою згодою його дружини, на купівлю якої було оформлено кредит (а.с. 14, 20-22).

28.12.2015 чоловіком позивачки відчужено зазначену квартиру ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, за яким останньому була передана у власність спірна квартира (а.с. 15-17).

У заяві ОСОБА_3 від 28.12.2015 на ім`я ПН Зубкова Д.Ю. було повідомлено останнього, що на момент набуття у власність квартири, що є предметом цього договору, у зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах ні з якою жінкою не знаходився, і вказана квартира є його особистою приватною власністю; особи, які можуть поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану за цим договором квартиру або її частку, відсутні (а.с. 52).

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з підстав його доведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на таке.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначена правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 по справі № 6-843цс17, від 21.11.2018 по справі №372/504/17).

Відповідно до роз`яснень, викладених в пунктах 23, 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Згідно із ч.1 ст.57 СК України,особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статей 63, 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а в разі поділу такого майна їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як убачається зі змісту п.15 Договору купівлі продажу спірної квартири від 25.12.2006, відповідно до якого ОСОБА_3 набув у власність квартиру, вчинено за згодою його дружини - ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно копії паспорту громадянина України долученого до справи, убачається, що 07.11.2006 ОСОБА_2 отримала паспорт громадянки України, у якому міститься відмітка про перебування її у шлюбі з 27.12.1988 з ОСОБА_3 , який зареєстровано у загсі Вірменської РСР (а.с.6-10 т.1).

Твердження апеляційної скарги про те, що відчужуючи квартиру ОСОБА_3 у заяві від 28.12.2015 на ім`я приватного нотаріуса Зубкова Д.Ю. повідомив, що на момент набуття у власність квартири, яка є предметом цього договору, у зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах ні з якою жінкою не знаходився, і вказана квартира є його особистою приватною власністю; особи, які можуть поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану за цим договором квартиру або її частку, відсутні, на суть прийнятого районним судом рішення не впливає (а.с. 52).

Долучені до справи докази підтверджують перебування спірної квартири на праві спільної сумісної власності подружжя, а введення відповідачем приватного нотаріуса у оману шляхом подання указаної заяви може свідчити про наявність у діях відчужувача складу кримінально-карного діяння.

Отже спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана в період шлюбу та за спільні кошти подружжя й була відчужена без згоди позивача, що у відповідності до правових висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 14-325 цс 18 надає правові підстави до визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Установлено, що спірне нерухоме майно належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, частки у власності яких не визначено, а тому з урахуванням правих висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020року у справі № 430/1281/14-ц та від 29.07.2020 у справі № 523/12010/16-ц, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки районного суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу в цілому.

Таким чином висновки суду першої інстанції про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Зубкова Д.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяження на об`єкт нерухомого майна на користь ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Равлюка Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2022року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 грудня2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: