Справа № 362/3270/22
Провадження 2/362/2431/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2022 р. Васильківський міськрайонний суд Київської області:

у складі головуючого - судді Кравченко Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Шмагун М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Василькові Київської області заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Васильківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Разом із позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за кордон України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі будь-якої особи до моменту набрання рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області законної сили.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд доходить такого висновку.

Відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК Українита до них, серед іншого, належать - заборона вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. При цьому, відповідно до вимог частини третьої статті 3ст. 150 ЦПК Українизаходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Пункт 6передбачає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 р. у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує тим, що в процесі конфлікту йому стало відомо, що його права як батька дотримуватись не збираються, дозволу на виїзд дитини запитувати не будуть та при бажанні можуть виїхати на тимчасово непідконтрольну територію України. Тому позивач має досить серйозні побоювання, що відповідач з спільною дитиною може покинути територію України. Зважаючи на наявні серйозні побоюванн зодо вивезення спільної доньки ОСОБА_3 у невідомому напрямку, без його погодження, та зважаючи на ризики вивезення дитини на непідконтрольну територію, позивач наполягає на тому, що місце проживання дитини після розірвання шлюбу було визначено з ним, тому заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом тимчасовго обмеження виїзду за кордон доньки до набрання рішенням суду законної сили.

Частиною десятою статті 150 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Щодо заходів забезпечення позову про заборону виїзду за кордон, то суд зауважує, що предметом позову є визначення місця проживання дитини з одним із батьків. У відповідно до п. 4 "Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, без нотаріально посвідченої згоди позивача, відповідач не зможе вивезти доньку за межі території України.

Отже, зважаючи на те, що предметом позовних вимог є розірвання шлюбу, визначення місяця проживання дитини, вимога заяви про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за кордон України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі будь-якої особиє частково вирішенням позову по суті, що є недопустимим.

Отже, матеріали справи не містять доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову. Тому, в задоволенні заяви по забезпечення позову слід відмовити.

Крім того, 04.03.2022 р. Верховним судом України вирішено питання про особливості здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан. Так відповідно до ст.26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.

Позивачем в заяві про забезпечення позову ставиться питання про заборону виїзду малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі будь-якої особи за межі України.

За підтвердженими даними ООН, з початку військової агресії Російської Федерації проти України, станом на 20.04.2022 р., загинуло не менше 217 дітей, ще 393 дитини отримали поранення. Серед поранених 61 дівчинка та 66 хлопчиків, а також 158 дітей, стать яких поки що не вдалося встановити.

В данному випадку при прийнятті рішення про відмову в задоволенні заяви позивача в забезпеченні позову, суд виходить із інтересів саме малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме задля збереження її здоров`я та та життя.

Права людини починаються з прав дитини це загальноприйнята норма в Європейському Союзі, це визнає і Україна. Захист прав дитини є одним із найважливіших пріоритетів у нашій державі, адже ставлення до дітей, рівень їхньої безпеки та захищеності у державі, стан їхнього всебічного розвитку є одним із показників цивілізованості та гуманності суспільства. Повноцінний та дієвий захист прав дитини є обов`язком держави. Права дитини це певні спеціальні можливості, які необхідні людині віком до 18 років для існування і досягнення зрілості.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вважає необґрунтованими вимоги заявника про вжиття заходів забезпечення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 149-154, 354, 355 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку ст. 261 ЦПК України.

Суддя Л.М. Кравченко