Справа № 473/474/22
РІШЕННЯ

іменем України

"25" лютого 2022 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання - Ніколаєнко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вознесенську Миколаївської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку

В С Т А Н О В И В:

10.02.2022 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до відповідача - ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :25:006:0020, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначала, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування садиби, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :25:006:0020 укладеного нею та ОСОБА_4 (матір`ю позивача) 08.12.2004 року позивач ОСОБА_1 - є власником вказаного житлового будинку, але право власності на земельну ділянку не виникло, оскільки цим договором (п.9) було передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до позивача з моменту одержання Державного акту на право приватної власності на землю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Посилаючись на те, що право власності на земельну ділянку за договором дарування садиби не виникло з підстави договору дарування, але враховуючи пункти норми статті 120 Земельного Кодексу України діючого на час набуття ним права власності на нерухоме майно (житловий будинок) у їх сукупності як підставу для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення, представник позивача просила позов задовольнити.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Позивач ОСОБА_1 згідно нотаріально посвідченого договору дарування садиби укладеного нею та ОСОБА_4 (матір`ю позивача) ІНФОРМАЦІЯ_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 05.11.2004 року виконавчим комітетом Прибужанівської сільської ради Вознесенського району. ОСОБА_4 є також власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок у відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серії МК №4282, виданим 03.04.1997 року Прибужанівською сільською радою Вознесенського району та зареєстрованого у Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю №551, яку вона також подарувала ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 на виконання п.9 цього договору не отримала Державний акт на право приватної власності і відповідно право власності на земельну ділянку з підстави договору дарування у ОСОБА_1 не виникло.

У результаті відчуження 08.12.2004 року ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_1 згідно нотаріально посвідченого договору дарування садиби до ОСОБА_1 , згідно ст. 377 ЦК України, ст. 120 Земельного Кодексу України діючої на час набуття нею права власності на нерухоме майно, якими встановлено, що до особи, яка придбала будинок переходило право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором (п.18 "ґ" Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ") перейшло право власності на земельну ділянку.

Аналіз змісту норми статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11.02.2015 року справі 6-2цс15.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Керуючись викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :25:006:0020, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в Миколаївський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Суддя О.Є. Старжинська