Справа № 461/7330/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/2701/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, ОСОБА_7 , про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна сестра ОСОБА_8 , яка до смерті проживала разом з нею в належному позивачці на праві власності житловому будинку в м. м Миколаєві Львівської області. Стверджує, що за правом представлення, передбаченим ч. 4 ст. 1266 ЦК України та ст. 1263 ЦК України, вона відноситься до третьої черги спадкоємців за законом та є єдиною спадкоємицею, оскільки заповіту складено не було, а інших спадкоємців за законом, окрім неї, немає. Зазначає, що ОСОБА_8 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , однак оформити право власності на спадщину та реально вступити у володіння квартирою вона не мала змоги, оскільки по відношенню до ОСОБА_8 були вчинені злочинні шахрайські та насильницькі дії, що підтверджується вироком Галицького районного суду м. Львова від 29-30 грудня 2010 року, який набрав законної сили 26 лютого 2011 року. Покликається на те, що протягом 2002-2005 років громадянка ОСОБА_9 шість разів поміщала ОСОБА_8 на тривале лікування до психіатричних лікарень, а в травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами шляхом обману та зловживанням довірою отримала від ОСОБА_8 довіреність на право розпорядження майном останньої, в результаті чого незаконно заволоділа вищезазначеною квартирою, яку продала ОСОБА_10 , а в подальшому квартира була перепродана ОСОБА_11 , який в свою чергу продав її ОСОБА_7 , який, знаючи про факт шахрайства, продав квартиру на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 . Оскільки на час смерті ОСОБА_8 проживала разом з нею, а тому вона вважається особою, яка прийняла спадщину. Подати відповідні документи на підтвердження родинних відносин вона не може, оскільки разом з квартирою ОСОБА_9 одночасно заволоділа і всіма документами ОСОБА_8 , у зв`язку з чим нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, а з моменту отримання відмови нотаріуса у неї виникло право на пред`явлення позову до суду про визнання її спадкоємицею ОСОБА_8 . Наголошує, що якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо воно вибуло з його володіння не з його волі. З наведених підстав просить: визнати ОСОБА_5 спадкоємицею ОСОБА_8 та факт прийняття нею спадщини після її смерті; визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. 08 травня 2002 року, зареєстровану за реєстровим № 1851 на підставі якої ОСОБА_8 уповноважила ОСОБА_9 розпоряджатися її майном, як таку, що видана внаслідок шахрайських дій; визнати ОСОБА_5 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_8 , враховуючи факт родинних стосунків та прийняття нею спадщини; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_1 .

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, приватний нотаріус Миколаївського районного натаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним акту в частині засвідчення факту проживання та встановлення фактів. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що свої вимоги ОСОБА_5 обгрунтовує актом без дати та номеру, який складений депутатом Миколаївської міської ради Львівської області та засвідчує факт проживання ОСОБА_8 з 2004 року по 2006 рік без реєстрації разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , зі змісту якого вбачається, що він складався для зовсім інших потреб, наприклад, для отримання матеріальної допомоги від Миколаївської міської ради Львівської області або для отримання субсидій тощо. Зазначає, що у складеному акті, який стосувався виключно матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_5 , невідомо ким дописано те, що ОСОБА_8 постійно проживала з ОСОБА_5 за вказаною адресою з 2004 року по 2006 рік. На його думку акт не відповідає дійсності, оскільки спростовується вироком Галицького районного суду м. Львова від 29-30 грудня 2010 року по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 2, 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, яким встановлено, що протягом 2003-2005 років ОСОБА_9 чотири рази поміщала ОСОБА_8 для лікування в Почаївську психіатричну лікарню Тернопільської області, а тому ОСОБА_8 не могла постійно проживати з ОСОБА_5 протягом 2004-2006 років. Звертає увагу, що ОСОБА_5 не зверталася до суду про встановлення факту постійного проживання разом з померлою ОСОБА_8 , також не подавала заяву про надання їй додаткового строку для подання спадщини, не вчиняла жодних процесуальних дій, які б свідчили про те, що вона прийняла спадщину. Вважає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк, чого ОСОБА_5 не зробила, а відтак не прийняла спадщину. З наведених підстав, враховуючи уточнення позовних вимог, просить: визнати недійним акт б/н Миколаївської міської ради Львівської області в частині засвідчення факту проживання громадянки ОСОБА_8 з 2004 по 2006 роки без реєстрації разом з громадянкою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 ; встановити факт, яким визнати ОСОБА_5 такою, що не прийняла спадщину від ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; встановити факт, яким визнати, що ОСОБА_5 такою, що не проживала з ОСОБА_8 з 2004 по 2006 роки без реєстрації постійно за адресою: АДРЕСА_2 ; встановити факт, яким визнати, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не є двоюрідними сестрами; встановити факт, яким визнати, що квартира АДРЕСА_1 не ввійшла в спадкову масу після смерті ОСОБА_8 ; встановити факт, яким визнати, що ОСОБА_5 такою, що ніколи не була та не є власником квартири АДРЕСА_1 ; визнати дійсною нотаріальну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. від 08 травня 2002 року, зареєстровану за реєстровим № 1851 від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_9 ; визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 16 травня 2002 року, за яким ОСОБА_9 від імені ОСОБА_8 відчужила вказану квартиру ОСОБА_10 ; визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 04 квітня 2006 року, за яким ОСОБА_7 відчужив вказану квартиру ОСОБА_10 Стасенку ОСОБА_12 ; визнати ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим 04 квітня 2006 року; стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 25 000 грн.

У жовтні 2019 року, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 03 червня 2014 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. та зареєстрований за № 759, за умовами якого він передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 400 000 грн., які він зобов`язався повернути до 03 червня 2017 року, на безпроцентній основі. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між ними укладено іпотечний договір від 03 червня 2014 року, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно, а саме, квартира АДРЕСА_1 . Стверджує, що станом на день подання позову, ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав, позичених коштів не повернув, що дає йому право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свої вимоги, що випливають з договору позики, включаючи неустойку, пеню та штраф, витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги, витрати понесені на збереження предмета іпотеки та інші збитки, завдані порушенням зобов`язання. Зазначає, що договором іпотеки передбачено, що він має право вступити в справу, як третя особа, в судовому спорі в якому розглядається будь-який позов щодо предмета іпотеки. З наведених підстав просить: в рахунок сплати заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 03 червня 2014 року в сумі 400 000 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оціник майна під час проведенням виконавчих дій; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 000 грн.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 оскаржив представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що копіями з метричних книг підтверджується, що ОСОБА_13 (мати ОСОБА_5 ) та ОСОБА_14 (мати ОСОБА_8 ) були рідними сестрами, оскільки у них спільні батьки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а відтак ОСОБА_5 та ОСОБА_8 є двоюрідними сестрами, що не враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення. Зазначає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї, відтак чинне законодавство пов`язує можливість прийняття спадщини не тільки із фактом подання заяви про прийняття спадщини, а і з самим фактом проживання за однією адресою зі спадкодавцем. Враховуючи презумпцію прийняття спадщини спадкоємцем, який постійно проживав зі спадкодавцем, обов`язок подання заяви про прийняття спадщини закон покладає на спадкоємця, який не проживав постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вважає, що суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права позбавив позивачку процесуальної можливості виконати вказівки, які містяться в постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року в даній справі, оскільки у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмету та підстав позову не допускається. На думку апелянта висновки суду першої інстанції про те, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути пред`явлена лише власником майна, суперечить висновкам Верховного Суду, оскільки спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно ще до його державної реєстрації, має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього, відтак ОСОБА_5 , як спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину, має право на витребування квартири з чужого незаконного володіння. Крім того, судом першої інстанції не було належним чином повідомлено третю особу в даній справі громадянина Канади ОСОБА_7 , оскільки в матеріалах справи відсутні докази вручення йому судової повістки. З наведених підстав просять рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_3 має переважне перед іншими кредиторами право на задоволення своїх позовних вимог за рахунок предмета іпотеки. Зазначає, що у разі порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання грошового зобов`язання, а у разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Вказує, що пунктом 2.2.2 договору іпотеки від 03 червня 2014 року передбачено, що іпотекодержатель зобов`язаний у разі порушення зобов`язань за договором позики надіслати іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, однак положення цього пункту не є перешкодою для реалізації права іпотекодержавтеля звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому порядку, що узгоджується з ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Вважає, що ним було обрано саме порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачено ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», на що не звернув увагу суд першої інстанції та помилково застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи в частині позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору. З наведених підстав просять рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити в повністю.

12 грудня 2022 року представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його відрядженням для участі в інших судових засіданнях в Кам`янка-Бузькому районному суді Львівської області.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Враховуючи, що причиною неявки представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 є надання переваги участі у розгляді іншої справи, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання доводів поданої ним апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 , пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Рішення суду ОСОБА_1 , його представником не оскаржується, а відтак його законність та обґрунтованість в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що право на витребування у порядку статті 388 ЦК України майна, що вибуло з незаконного володіння спадкодавця поза його волею, набуває спадкоємець, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, і оскільки доказом прийняття спадкоємцем спадщини є постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а ОСОБА_5 з вимогою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не зверталася, а відтак спадщину після смерті ОСОБА_8 не прийняла, що свідчить про відсутність порушення її прав чи законних інтересів, як спадкоємця.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами невиконання боржником основного зобов`язання за договором позики від 03.06.2014 року та недотримався процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 30.10.2014 року у справі №461/2392/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_11 про витребування майна з чужого незаконного володіння, позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 власницею квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_8 (право власності). Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 . В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду від 06.03.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Галицького районного суду м.Львова від 30.10.2015 року в частині задоволення позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_11 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. В решті частини рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кимінальних справ від 15.07.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.03.2015 року залишено без змін.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 21.12.2016 року у справі №461/7330/15-ц позов ОСОБА_5 задоволено: вирішено поновити ОСОБА_5 строк звернення до суду з позовом за захистом порушених прав; визнано ОСОБА_5 спадкоємицею ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнано ОСОБА_5 такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнано недійсною довіреність, посвідчену 08.05.2002 року приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М., зареєстровану за реєстровим №1851; визнано ОСОБА_5 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 ; витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 3654 грн. судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.12.2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення Галицького районного суду м.Львова від 21.12.2016 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12.06.2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_17 задоволено частково, рішення Галицького районного суду м.Львова від 21.12.2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.12.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вказана постанова Верховного Суду мотивована тим, що позивач просить про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та визнання за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, між тим, вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не заявляє, у зв`язку з чим прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_8 не встановлено, а тому, позовні вимоги в іншій частині є передчасними, оскільки можуть бути заявлені спадкоємцем, який спадщину прийняв; у спірних правовідносинах договір купівлі-продажу від 16.05.2002 року, укладений від імені ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , недійсним не визнавався.

Розглядаючи справу після скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 21.12.2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.12.2017 року, та передачі спарви на новий розгляд до першої інстанції, суд першої інстанції встановив наступні обставини.

Судом першої інстанції на підставі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстраці актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області 02.07.2006 року, встановлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_3 ., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі розпорядження від 16.05.2002 року №458.

Судом також встановлено, що на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 16.05.2002 року, ОСОБА_9 , яка діяла від імені ОСОБА_8 на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. 08.05.2002 року за реєстровим №1851, продала ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 , а на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 04.04.2006 року, громадянин Канади ОСОБА_7 продав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 29-30.12.2010 року у справі №1-3 ОСОБА_9 засуджено за ч.2 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, зокрема, за вчинення заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайства), вчиненого повторно за попередньою змовою з групою осіб в особливо великих розмірах та за вчинення заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб з використанням завідомо підроблених документів, що завдало значної шкоди потерпілим, та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Як вбачається з позовної заяви, у даній справі ОСОБА_5 звернулася з позовними вимогами про визнання її спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 та фактцу прийняття нею спадщини після її смерті; визнання недійсною довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. 08 травня 2002 року, зареєстрованої за реєстровим № 1851, на підставі якої ОСОБА_8 уповноважила ОСОБА_9 розпоряджатися її майном, як таку, що видана внаслідок шахрайських дій; визнання ОСОБА_5 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , враховуючи факт родинних стосунків та прийняття нею спадщини;витребування квартири АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що її двоюрідній сестрі, ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , після смерті якої вона прийняла спадщину, оскільки на час смерті ОСОБА_8 проживала разом з нею у її помешканні, і оскільки вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_8 , то успадкувала спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 .

Тобто, позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовані тим, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_8 , а відтак є спадкоємцем відповідно до ч. 4 ст. 1266 ЦК України, з якою вони на день смерті разом проживали, що свідчить про прийняття нею спадщини, а тому просила встановити факт прийняття нею спадщини.

А відтак, обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, ОСОБА_5 посилається на прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_8 з огляду на положення частини третьої статі 1268 ЦК України, однак позову вимогу про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на день смерті, не заявляла.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджене відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Матеріалами справи підтверджується, що 19.03.2015 року приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Г.М. скерувала на адресу ОСОБА_5 лист за вих.№92/01-16 про відмову у заведенні спадкової справи після смерті ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із пропущенням строку у шість місяців встановлених для прийняття спадщини згідно ст.1270 ЦК України. Крім того, вказаним листом роз`яснено, що ОСОБА_5 слід звернутись в районний суд про визначення для неї додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Тобто, для спадкування спадковго майна спадкоємець чи за законом, чи за заповітом має спадщину прийняти.

Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. (ч.3 ст. 1268 ЦК України).

Тобто, про прийняття спадщини спадкоємцем після смерті спадкодавця може свідчити постійне проживання спадкодавця зі спадкоємцем на час відкриття спадщини, а відтак для вирішення питання спадкування встановленню підлягає факт постійного проживання спадкодавця зі спадкоємцем на час відкриття спадщини.

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовних вимог, ОСОБА_5 пред`явила позовну вимогу про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позовні вимоги нею не змінювалися та не уточнювалися, вимога про встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ОСОБА_5 не заявляла.

З матеріалів справи вбачається, що з вимогою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини, ОСОБА_5 звернулася у іншій справі №461/5882/20, у зв`язку з чим апеляційним судом було задоволене клопотання представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі за позовом ОСОБА_5 про встановлення факту родинних відносин, а саме, що ОСОБА_18 є двоюрідною сестрою ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , апеляційне провадження було зупинене.

Однак постановою Верховного Суду від 05.10.2022 року постанова про зупинення апеляційного провадження була скасована, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

В той же час, у спарві №461/5882/20, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2022 року встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_18 є двоюрідною сестрою ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановлено факт постійного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; вирішено питання стягнення судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 червня 2022 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні позову адвоката Якубівського І.Є. в інтересах ОСОБА_5 до територіальної громади м. Миколаїв в особі Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алексєєва Ганна Миколаївна про встановлення факту родинних відносин, факту постійного проживання та визнання права на спадкування відмовлено.

Обгрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, ОСОБА_5 покликалася на порушення її прав, як спадкоємця, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 , стверджуючи про те, що вона проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, однак як вбачається зі змісту позовних вимог, ОСОБА_5 з вимогою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, у даній справі до суду не зверталася і такий факт у даній справі судом не встановлювався, а відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець вважається таким , що прийняв спадщину, якщо він постійно проживав зі спадкодавцем на день відкриття спадщини.

Позовні вимоги щодо спадкового майна можуть бути заявлені спадкоємцем та підлягають судовому захисту лише у випадку, якщо спадкоємець спадщину прийняв, і у випадку, якщо спадкоємець спадщину не прийняв, то такі права судовому захисту не підлягають, оскільки не є порушеними.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно зі ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте, окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, чинним законодавством не передбачено.

Оскільки позовні вимоги з приводу спадкування можуть заявлятися лише спадкоємцем, який прийняв спадщину, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який враховуючи заявлені позивачем позовні вимоги, серед яких відсутня вимога ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 разом зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини з метою підтвердження факту прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_8 , беручи до уваги з`ясовані обставини, на які позивач покликається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судом, враховуючи те, що про прийняття спадщини спадкоємцем може свідчити постійне місце проживання постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, однак з такою вимоглю ОСОБА_5 не зверталася, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 .

Оскільки ОСОБА_5 не заявляла позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 разом зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини, такий факт судом не встановлено у зв`язку з відсутністю такої позовної вимоги, а відтак суд вірно зазначив, що ОСОБА_5 , спадщину не прийняла, а відтак з цих підстав вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , оскільки такі можуть бути заявлені спадкоємцем, що прийняв спадщину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції вірно зазначив, що у відповідності до ст. 388 ЦК України, може бути заявлена лише власником майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, натомість, ОСОБА_5 у вказаній справі не є власником спірної квартири, а лише має намір набути таку у власність в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 .

Суд вірно зазначив, що оформлення спадкових прав здійснюється виключно у нотаріальному порядку в разі підтвердження права на спадкування після встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 разом з ОСОБА_8 на час відкриття спадщини.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем будь-яких дій щодо реалізації спадкових прав після смерті ОСОБА_8 , зокрема, ОСОБА_5 не зверталась із заявою про прийняття спадщини, при подачі позову не заявляла вимог про встановлення факту постійного проживання разом із ОСОБА_8 на день відкриття спадщини, як і не зверталась із позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після отримання відповіді від приватного нотаріуса Алєксєєвої Г.М. від 19.03.2015 року.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_3 з врахуванням наступних обставин.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.06.2014 року між гр. Королівства ОСОБА_19 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б.

Відповідно до п.1 вказаного договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність грошові кошти в сумі 400 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у порядку та строк, визначені цим Договором.

Згідно п.4 договору, позичальник зобов`язаний повністю повернути позикодавцеві позику, визначену в п.1 цього Договору, у строк та в порядку, що встановлені цим договором. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю всю суму позики у строк до 03.06.2017 року. Повернення позики (її частинами) позичальником підтверджується розпискою, наданою позикодавцем.

Цього ж дня, 03.06.2014 року, між гр. Королівства ОСОБА_19 та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. та зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки за №5890534.

Предметом договору іпотеки було забезпечення вимог іпотекодержателя, що виходять з договору позики від 03.06.2014 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умови якого іпотекодавець зобов`язується перед іпотекодержателем повернути позику в розмірі 400 000,00 грн. та виконати інші умови договору позики.

Згідно п.11 Іпотечного Договору, предметом іпотеки є нерухоме майно іпотекодавця, а саме: квартира АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат та кухні, загальною площею 52,7 кв.м.

Так, відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України).

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону).

Водночас, п.2.2.2 Іпотечного договору передбачено, що у разі порушення зобов`язань за Договором Позики та/або умов цього Договору, Іпотекодержатель зобов`язаний надіслати Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення (в т.ч. дострокове) на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Отже, за змістом ч. 1 ст. 12, ч.1 ст. 33 та ст. 35 Закону, реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч.2 ст.35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові. Такий висновок зроблено Верховним Судом у справі №310/11024/15-ц у постанові від 29.05.2019 року.

Вказана норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця для надання йому можливості усунути порушення і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Відтак, повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежать не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору та відповідно проведення стягувачем законної процедури, що передує звернення стягнення на предмет іпотеки, яка в даному випадку не була виконана, оскільки матеріали цивільної справи не містять жодного підтвердження направлення іпотекодавцю ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушення, такі докази не були надані суду першої інстанції.

Таким чином, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки тільки після направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення та не усунення іпотекодавцем порушення у тридцятиденний строк з моменту отримання такої вимоги, а державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, здійснюється державним реєстратором після надання доказів про направлення такої вимоги іпотекодавцю та завершення тридцятиденного строку з моменту отримання такої вимоги.

Таким чином, зважаючи на те, що третя особа із самостійними вимогами - ОСОБА_3 не довів достатніми, належними та допустимими доказами невиконання боржником основного зобов`язання за договором позики від 03.06.2014 року та те, що ним не дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні вказаного позову.

Покликання апелянта представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на неправильне застосування судом ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку, оскільки він обґрунтовував свої позовні вимоги ч.2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки передбачене ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» надіслання письмової вимоги про усунення порушень, виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, поширюється і на правовідносини звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

За вищенаведеного, доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови

Повний текст постанови складено 22.12.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк