Номер провадження: 22-ц/813/3749/22
Справа № 523/1528/20
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бєлкіної Наталі Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2021 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, третя особа: державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта, -

в с т а н о в и в:

27 січня 2020 року Одеська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, третя особа: державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта, посилаючись на те, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.07.2019 №174333178 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року №523/15786/16-ц державним реєстратором Лиманської районної адміністрації Одеської області Калашніком Дмитром Сергійовичем прийнято рішення (з відкриттям розділу) від 29.12.2016, індексний номер рішення: 33279847, яким зареєстровано право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 18410166.

Надалі, ОСОБА_2 шляхом укладання договору купівліпродажу від 07.03.2015 за №126 продав вказане нерухоме майно загальною площею 47,2 кв.м ОСОБА_1 . Державним реєстратором Колмаковою Ноною Вікторівною прийнято рішення від 07.03.2018 індексний номер рішення: 40040923, яким внесено запис про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 25173930.

У подальшому на підставі технічного паспорту від 07.11.2018 серія та номер: 255/18 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 01.11.2018 за №ОД 88 державним реєстратором управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліною Альбіною Олександрівною прийнято рішення про реєстрацію змін розділу від 13.11.2018 індексний номер рішення: 44010303, яким внесено зміни до розділу, а саме:

- загальну площу 47,2 кв.м, житлову площу 29,2 кв.м змінено на загальну площу 123,8 кв.м житлову площу 29,2 кв.м.

Тобто, після незаконної реконструкції та внесення змін до розділу загальна площа об`єкта становить 123,8 кв.м.

Таким чином, на даний час об`єкт нерухомого майна (з урахуванням самочинної прибудови) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 123,8 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, в цілому належить ОСОБА_1 .

05 серпня 2019 року департамент комунальної власності Одеської міської ради листом від 05.08.2019 за №0119/1912-09-04 повідомив, що згідно з інформацією, наявною у департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Одеською міською радою рішень стосовно передачі у власність (користування) земельної ділянки за вищевказаною адресою не приймалось.

Окрім того, 19 червня 2019 року департаментом здійснено заходи самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства. За результатами обстеження встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , являє собою прибудинкову територію багатоповерхового будинку загального користування. Частина вказаної прибудинкової території загальною площею орієнтовно 50 кв.м забудована та використовується під розміщення прибудови до квартири першого поверху. Додатково повідомлено, що зазначена прибудова станом на час проведення перевірки експлуатувалась під гральний заклад «Космолот».

Як зазначив позивач, спірна Декларація не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки реконструкція нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , відбулась зі змінами геометричних розмірів фундаментів у плані та за рахунок земельної ділянки територіальної громади м. Одеси, яка не виділялась для цієї мети.

Загальна площа нежитлового приміщення після проведення реконструкції не відповідає попередній площі, яка набута ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2018 за №126.

Загальна площа квартири АДРЕСА_2 до проведення реконструкції становила 47,2 кв.м.

Однак, після реконструкції площа квартири збільшилась у характеристиках на 76,6 кв.м (відповідно до реєстру), у зв`язку з чим загальна площа квартири становить 123,2 кв.м.

Договір купівлі-продажу від 07.03.2018 за №126 є підставою виникнення права власності за ОСОБА_1 виключно на 47,2 кв.м.

Крім цього, з листа департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 05.08.2019 за №0119/1912-09-04 вбачається, що Одеською міською радою рішень стосовно передачі у власність (користування) земельної ділянки за вищевказаною адресою не приймалось.

Таким чином прибудова до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 76,6 кв.м не могла утворитись внаслідок реконструкції без зміни геометричних розмірів у плані приміщення, оскільки фактично відбулось незаконне будівництво прибудови із зайняттям земельної ділянки територіальної громади м. Одеси, саме тому в спірній Декларації зазначені відомості, які не відповідають дійсності.

У спірній Декларації зазначені недостовірні відомості стосовно відсутності необхідності пред`явлення документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

У разі проведення нового будівництва або реконструкції об`єкта будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів у плані, замовник будівництва зобов`язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості, та відповідно, вказати інформацію про такий документ у декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки для будівництва прибудови до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином в порушення вимог законодавства саме на підставі спірної Декларації ОСОБА_1 фактично здійснено зайняття земельної ділянки територіальної громади м. Одеси та первісне введення даної прибудови до експлуатації.

Одеська міська рада вважає, що наявність такої реєстрації речових прав на даний самочинно збудований (прибудований) об`єкт порушує права та законні інтереси територіальної громади м. Одеси як власника земельної ділянки, на якій розташована ця споруда (прибудова), оскільки перешкоджає здійсненню повноважень щодо володіння, користування та розпорядження відповідною земельною ділянкою та створює умови для її незаконного використання ОСОБА_1

Виходячи із вищевикладеного позивач просить суд зазначену позовну заяву задовольнити.

Матеріали справи містять правову позицію адвоката Бєлікіної Н.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_1 в поясненнях, що подані до суду 19 травня 2021 року (а.с. 181-186), у яких представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову ОМР в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в поясненнях по суті справи.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

У судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. ЇЇ представником адвокатом Бєлкіною Н.В. надано клопотання з проханням відкласти розгляд справи, оскільки відповідач ОСОБА_1 захворіла, що підтверджується випискою з медичної картки, а адвокат Бєлкіна Н.В. на час розгляду справи буде перебувати в Малиновському районному суді м. Одеси в процесі розгляду іншої справи (а.с. 193,194).

Представник відповідача Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради в судове засідання не прибув, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

У судове засідання третя особа державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліна А. Л., не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одесивід 23 червня 2021 року позов Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Думська, 1) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (65009, м. Одеса, вул. Черняховського, буд. 6), третя особа: державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65009, м. Одеса, вул. Черняховського, буд. 6) про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта задоволено.

Суд скасував реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 01.11.2018 за №ОД 88 «Реконструкція квартири АДРЕСА_4 », зареєстровану управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради;

скасував рішення державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліної Альбіни Олександрівни про реєстрацію змін до права власності (реєстрація змін розділу) від 13.11.2018 індексний номер рішення: 44010303, яким загальну площу 47,2 кв.м, житлову площу 29,2 кв.м змінено на загальну площу 123,8 кв.м, житлову площу 29,2 кв.м;

зобов`язав ОСОБА_1 , ІПН № НОМЕР_1 , зареєстрована в буд. АДРЕСА_5 , за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого (прибудованого) об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнув з ОСОБА_1 , ІПН № НОМЕР_1 та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеській міської ради на користь Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, 1, ідентифікаційний код юридичної особи 26597691) сплачений судовий збір у розмірі 8 108,00 грн в рівних частках, а саме 4 054,00 грн з кожного відповідача (на рахунок юридичного департаменту Одеської міської ради , р/р UA0034995 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172).

В апеляційній скарзі адвокат Бєлкіна Наталя Вікторівна в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить суд рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві на неї позивача, Одеської міської ради, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно із частиною 7 статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав 03 лютого 2017 року, (надалі Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Частиною 3 статті 26 Закону № 1952-IV передбачено, що, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Судом першої інстанції встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.07.2019 за №174333178 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2016 року №523/15786/16-ц державним реєстратором Лиманської районної адміністрації Одеської області Калашніком Дмитром Сергійовичем прийнято рішення (з відкриттям розділу) від 29.12.2016 року, індексний номер рішення: 33279847, яким зареєстровано право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 18410166.

Надалі, ОСОБА_2 шляхом укладання договору купівлі-продажу від 07 березня 2015 року №126 продав вказане нерухоме майно загальною площею 47,2 кв.м ОСОБА_1 . Державним реєстратором Колмаковою Ноною Вікторівною прийнято рішення від 07.03.2018 індексний номер рішення: 40040923, яким внесено запис про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 25173930.

У подальшому на підставі технічного паспорту від 07.11.2018 серія та номер: 255/18 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 01.11.2018 за №ОД 88 державним реєстратором управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліною Альбіною Олександрівною прийнято рішення про реєстрацію змін розділу від 13.11.2018 індексний номер рішення: 44010303, яким внесено зміни до розділу, а саме:

- загальну площу 47,2 кв.м, житлову площу 29,2 кв.м, змінено на загальну площу 123,8 кв.м, житлову площу 29,2 кв.м.

Державним реєстратором управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліною Альбіною Олександрівною прийнято рішення про реєстрацію змін до права власності (реєстрація змін розділу) від 13.11.2018 індексний номер рішення: 44010303 на підставі наступних документів:

- декларації про готовність об`єкту до експлуатації від 01.11.2018 за №ОД 88, зареєстрованої управлінням архітектурно-будівельної контролю Одеської міської ради;

- технічного паспорту від 07.11.2018 серія та номер: 255/18, виготовленого ТОВ «Одеське БТІ».

Після реконструкції та внесення змін до розділу загальна площа об`єкта становить 123,8 кв.м.

Таким чином, на даний час об`єкт нерухомого майна (з урахуванням самочинної прибудови) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 123,8 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, в цілому належить ОСОБА_1 .

05 серпня 2019 року департамент комунальної власності Одеської міської ради листом від 05.08.2019 за №0119/1912-09-04 повідомив, що згідно з інформацією, наявною у департамента комунальної власності Одеської міської ради, Одеською міською радою рішень стосовно передачі у власність (користування) земельної ділянки за вищевказаною адресою не приймалось.

19 червня 2019 року департаментом здійснено заходи самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства. За результатами обстеження встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , являє собою прибудинкову територію багатоповерхового будинку загального користування. Частина вказаної прибудинкової території загальною площею орієнтовно 50 кв.м забудована та використовується під розміщення прибудови до квартири першого поверху. Додатково повідомлено, що зазначена прибудова станом на час проведення перевірки експлуатувалась під гральний заклад «Космолот».

Таким чином, суд першої інстанції виходив, що збільшення площі цієї квартири утворилась внаслідок реконструкції квартири зі зміною геометричних розмірів у плані квартири АДРЕСА_2 за рахунок добудови квартири на першому поверсу на земельній ділянці прибудинкової території.

Сукупність наведених норм та обставин свідчать про те, що дана земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, будь-яким особам у власність чи/або користування для будівництва прибудови за вказаною адресою не надавалась.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 29 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню Інспекцією.

Таким чином, спірна Декларація не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки реконструкція нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , відбулась із змінами геометричних розмірів фундаментів у плані та за рахунок земельної ділянки територіальної громади м. Одеси, яка не виділялась для цієї мети.

Загальна площа нежитлового приміщення після проведення реконструкції не відповідає попередній площі, яка набута ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2018 за №126.

Загальна площа квартири АДРЕСА_2 до проведення реконструкції становила 47,2 кв.м.

Однак, після реконструкції площа квартири збільшилась у характеристиках на 76,6 кв.м (відповідно до реєстру), у зв`язку з чим загальна площа квартири становить 123,2 кв.м.

Договір купівлі-продажу від 07.03.2018 за №126 є підставою виникнення права власності за ОСОБА_1 виключно на 47,2 кв.м.

Крім цього, з листа департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 05.08.2019 за № 0119/1912-09-04 вбачається, що Одеською міською радою рішень стосовно передачі у власність (користування) земельної ділянки за вищевказаною адресою не приймалось.

Таким чином, прибудова до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 76,6 кв.м. не могла утворитись внаслідок реконструкції без зміни геометричних розмірів у плані приміщення, оскільки фактично відбулось незаконне будівництво прибудови із зайняттям земельної ділянки територіальної громади м. Одеси, саме тому в спірній Декларації зазначені відомості, які не відповідають дійсності.

Так, у графі «Інформація про документ, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою» зазначено, що відповідно до п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 за №466 відомості щодо земельної ділянки не зазначаються у разі реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані, а також реконструкції або капітального ремонту автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, у разі проведення нового будівництва або реконструкції об`єкта будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів у плані, замовник будівництва зобов`язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості, та відповідно, вказати інформацію про такий документ у декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Таким чином в порушення вимог законодавства саме на підставі спірної Декларації ОСОБА_1 фактично здійснено зайняття земельної ділянки територіальної громади м. Одеси та первісне введення даної прибудови до експлуатації.

Відповідно до абз. 8 п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 за №461, у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без затвердженого в установленому порядку проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю.

Абзацами 9, 10 п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461, передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного розпорядчого акта. Запис про реєстрацію декларації з реєстру виключається Держархбудінспекцією не пізніше наступного робочого дня, з дня повідомлення органом державного архітектурно-будівельного контролю про таке скасування.

Відтак, земельна ділянка під прибудовою є власністю територіальної громади м. Одеси, будь-яким особам у власність чи/або користування не надавалась, що свідчить про внесення заявником недостовірних даних до п. 13 спірної декларації.

Факт внесення заявником до спірної декларації недостовірних даних підтверджується також наступним.

Відповідно до п. 4 спірної декларації «Інформація про відповідальну особу інженера технічного нагляду», вказано інженер технічного нагляду ОСОБА_4 .

Однак, відповідно до реєстру атестованих осіб такого інженера технічного нагляду як ОСОБА_4 не зареєстровано.

У п. 9 спірної декларації «Інформація про відповідальних осіб генерального проектувальника: головного архітектора (інженера) проекту, особи, що здійснює авторський нагляд (за наявності)», зазначено ОСОБА_5 .

Однак, відповідно до реєстру атестованих осіб такого архітектора як ОСОБА_5 також не зареєстровано.

Таким чином, з урахуванням інформації, яка міститься у відкритому реєстрі атестованих осіб, вбачається, що замовником спірної декларації внесено недостовірні відомості до п. 4 стосовно інженера технічного нагляду та п. 9 стосовно головного архітектора, що також є безспірними підставами для скасування даної декларації.

Стосовно скасування рішення державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліної Альбіни Олександрівни про реєстрацію змін до права власності (реєстрація змін розділу) від 13 листопада 2018 року індексний номер рішення: 44010303, на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 101).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, яка набрала чинності 01 січня 2016 року.

Цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно із п. 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Відповідно до приписів ст. 27 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі: державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Однією з підстав прийняття державним реєстратором управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліної Альбіни Олександрівни рішення про реєстрацію змін до права власності (реєстрація змін розділу) від 13 листопада 2018 року індексний номер рішення: 44010303, є декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 01.11.2018 за №ОД 88, зареєстрована управлінням архітектурно-будівельної контролю Одеської міської ради.

До спірної декларації замовником внесені недостовірні відомості, а саме до п. 4, п. 9 та п. 13, у зв`язку із чим декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 01 листопада 2018 року №ОД 88, на думку Одеської міської ради, підлягає обов`язковому скасуванню у судовому порядку, саме тому вона не може слугувати підставою прийняття рішення про реєстрацію змін до права власності (реєстрація змін розділу) від 13 листопада 2018 року індексний номер рішення: 44010303.

Окрім того, підставою прийняття державним реєстратором управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліною Альбіною Олександрівною рішення про реєстрацію змін до права власності (реєстрація змін розділу) від 13 листопада 2018 року індексний номер рішення: 44010303 став технічний паспорт від 07 листопада 2018 року серія та номер: 255/18, виготовленого ТОВ «Одеське БТІ».

Отже, із вищезазначених фактів та обставин вбачається, що рішення державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кукліної Альбіни Олександрівни від 13 листопада 2018 року індексний номер рішення: 44010303 підлягає скасуванню у судовому порядку як таке, що порушує права територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, на якій цей об`єкт знаходиться, та як таке, що прийняте із порушенням законодавства за відсутності документів, що підтверджують виникнення права власності на самочинно збудований (прибудований) об`єкт площею 123,8 кв.м.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна споруда є самочинно збудованою, яка розташована на землях територіальної громади м. Одеси та є перешкодою для реалізації територіальною громадою м. Одеси своїх повноважень як власника відповідної земельної ділянки, а тому даний об`єкт (прибудова) загальною площею 76,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає знесенню.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов&apos;язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем, Одеською міською радою, не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, що здійснена відповідачем прибудова до квартири з істотним порушенням будівельних норм та правил, а також суттєвим порушенням прав Одеської міської ради є самочинним будівництвом, яка підлягає знесенню.

Так, зареєструвавши декларацію про готовність до експлуатації від 01 листопада 2018 року УДАБК Одеської міської ради в силу покладених на нього законом обов`язків перевірило як сам об`єкт нерухомого майна, який вводиться до експлуатації так і підстави такого введення, тому підстав для скасування її реєстрації немає.

З наявної в матеріалах справи копії реєстраційної справи №101 вбачається, що відповідачем надано вичерпний перелік документів для внесення змін до запису Державного реєстратору речових прав на нерухоме майно, передбачений п. 45 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому також підстав для скасування рішення державного реєстратора Одеської міської ради про внесення змін до права власності від 13 листопада 2018троку за індексом №44010303, немає.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 11, 22, 23 постанови від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», «відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК).

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК).

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт».

Отже, з`ясування того, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок, потребує спеціальних знань й необхідно було призначити відповідну судову експертизу. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові.

Крім того, позивачем не надано доказів технічної можливості демонтажу збудованого (прибудованого) об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , яка позначена у технічному паспорті, як приміщення підсобне площею 76,6 кв.м у квартирі АДРЕСА_2 » без пошкодження конструкції споруди в цілому, не визначено, яку саме частину будинку слід знести, її розмір та конфігурацію.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення та правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення, позивачем в судовому засіданні не доведено, що зведенням прибудови відповідач істотно порушив будівельні норми і правила, що це суперечить суспільним інтересам, порушує права Одеської міської ради або інших осіб, наслідком чого може бути знесення збудованого (прибудованого) об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що позивачем, Одеською міською радою, не доведено належним чином, що у даному випадку відповідач істотно порушує права міської ради, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги Одеської міської ради є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.03.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу № 1 у цілому".

"Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення "тягаря".

В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація невпевненості, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов`язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу №1.

В рішенні у справі «Звежинський проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд зазначив, що позбавлення майна, у зазначенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбудеться в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар.

Крім того, у справі «Менчинська проти Росії» від 15 січня 2009 року Європейський суд встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яке виразилося у порушенні принципу рівності прав сторін у судочинстві вступленням в процес у справі за позовом Манчинської до центру зайнятості про виплату допомоги за безробіттям прокурора на боці державного органу.

По цієї справі Європейський суд, посилаючись на своє прецедентне право щодо ролі прокурора поза кримінального судочинства ще раз наголосив свою позицію, що в ряді випадків сам факт присутності прокурора чи аналогічного чиновника на судових засіданнях, "пасивне" або "активне", вважається порушенням права на справедливий розгляд справи.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем по справі не доведено, що здійснене будівництво прибудови порушує права Одеської міської ради чи інших осіб, отже вимоги про знесення до її законного власника і тим самим позбавлення його права на будівлю не забезпечує «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та інтересами власника спірного приміщення й порушує його право на мирне володіння цим майном, а також є порушенням дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі і в наслідок порушенням положень ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, статті 1 Протоколу №1 до Конвенції та ст. 1 ЦПК України.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 15, 16, 316, 317, 321, 376 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради.

Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Бєлкіної Наталі Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, третя особа: державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного реєстратора та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 грудня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік