Справа № 472/1197/20
Провадження №2/472/12/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 липня 2022 року смт. Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Камашевої Т.В.,
представника третьої особи - адвоката Губської Ю.О.,
Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" (правонаступником якого є позивач, далі - банк, АТ "Райффайзен Банк") та ОСОБА_2 (далі - позичальник) було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредитні кошти у сумі 6000 доларів США у вигляді невідновлювальної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 12% річних та кінцевим строком повернення до 22.08.2026 року.
30 серпня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між відповідачем ОСОБА_1 (далі -відповідач, іпотекодавець) та банком було укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав банку в іпотеку належні йому на праві власності земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинк, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
11 жовтня 2013 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2006 року, яка станом на момент звернення до суду з позовом - 14 серпня 2013 року, складала 4 999, 47 доларів США.
Однак, позичальник не виконує зазначене рішення суду та умови кредитного договору, в зв`язку з чим станом на 28.07.2020 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 7 244, 08 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 925 доларів США, заборгованість за відсотками - 3 319, 08 доларів США.
В зв`язку з чим, банк завернувся до суду та просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 7 244, 08 доларів США.
В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток. 23 червня 2022 року представник позивача ОСОБА_3 надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без участі представника позивача. Крім того, представник позивача адвокат Зарецький І.Г. 22 квітня 2021 року надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що довідка про відсутність заборгованості, яка надана третьою особою, не може братись до уваги, оскільки вона була видана з порушеннями, так як містить недостовірну інформацію про повне погашення кредиту. Крім того, 27 червня 2022 року представник позивача ОСОБА_3 надав до суду пояснення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності, в якому зазначив, що заява відповідача не підлягає задоволенню, оскільки строк позовної давності до вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки слід рахувати з 28.07.2020 року, коли банк звернувся до відповідача з вимогою, а тому вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності.
В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток та його розпискою від 04.07.2022 року. 05.07.2022 року надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, та зазначив, що позовні вимоги не визнає повністю і просить відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в заяві про застосування строків позовної давності. Крім того, 26.03.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ОСОБА_2 повністю погасив заборгованість за кредитом, що підтверджується довідкою банку. Крім того, оскільки банк достроково змінив виконання зобов`язання в серпні 2013 року, коли звернувся з позовом до суду, то за такого він позбавлений нараховувати відсотки за користування кредитом після серпня 2013 року. 23.06.2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості в серпні 2013 року, позивач перервав позовну давність, а тому позовна давність в цій справі за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки почалася заново з серпня 2013 року і закінчилася в серпні 2016 року. Тому, при зверненні до суду в жовтні 2020 року позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.
В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток. Однак, забезпечив участь в судовому засіданні свого представника - адвоката Губської Ю.О., яка з урахуванням відзиву на позовну заяву просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_2 повністю погасив заборгованість за кредитом, що підтверджується довідкою банку. Крім того, відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, яка підлягає задоволенню в зв`язку з тим, що банк пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки достроково змінив виконання зобов`язання в серпні 2013 року, коли звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 . Також зазначила, що оскільки банк достроково змінив виконання зобов`язання в серпні 2013 року, коли звернувся з позовом до суду, то за такого він позбавлений права нараховувати відсотки за користування кредитом після серпня 2013 року.
Суд, заслухавши пояснення представника третьої особи - адвоката Губської Ю.О., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
30 серпня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між відповідачем ОСОБА_1 (далі -відповідач, іпотекодавець) та банком було укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав банку в іпотеку належні йому на праві власності земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинк, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
14 серпня 2013 року банк звернувся до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за кредитом, яка на момент звернення з позовом становила 4 999, 47 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредита - 4025 доларів США, заборгованість за відсотками - 206, 21 доларів США, пеня - 768, 26 доларів США.
11 жовтня 2013 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області в справі №473/3527/13-ц, що набрало законної сили 22.10.2013 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2006 року, яка станом на момент звернення до суду з позовом - 14 серпня 2013 року складала 4 999, 47 доларів США.
Вказане рішення суду до примусового виконання не зверталось, що підтверджується відповіддю начальника Веселинівського ВДВС Буланчі О.В., та добровільно вказане рішення позичальник не виконав.
В зв`язку з цим, позивач продовжив нараховувати відсотки та інші обов`язкові платежі відповідно до умов кредитного договору, і відповідно до розрахунку позивача (т. 1 а.с. 7-10) заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 28.07.2020 року становить 7 244, 08 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 925 доларів США, заборгованість за відсотками - 3 319, 08 доларів США.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 526, частини першої статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Оскільки кредитодавець АТ "Райффайзен Банк" 14 серпня 2013 року звернувся до позичальника ОСОБА_2 з позовом і просив стягнути заборгованість у повному обсязі - тіло кредиту, відсотки за користування кредитом, пеню, нарахованих станом липень 2013 року, вважається, що таким чином кредитодавець реалізував своє право на повернення кредиту достроково, тобто змінив строк виконання зобов`язання.
Проте позивач звернувся в листопаді 2020 року до суду і просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки на погашення заборгованості в сумі, яка станом на 28.07.2020 року становить 7 244, 08 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 925 доларів США, заборгованість за відсотками - 3 319, 08 доларів США. Тобто, незважаючи на позицію Верховного Суду, банк продовжив нараховувати відсотки за користування кредитом після серпня 2013 року.
Користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування, в тому числі у разі реалізації кредитодавцем свого права на дострокове повернення кредиту, є неправомірним.
Виходячи з наведеного, наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).
З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Таким чином, при простроченні виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення одержаних грошей, нараховуються 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню за договірною ставкою за прострочення зобов`язання за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення відсотків за користування кредитом в розмірі 3 319, 08 доларів США, які нараховані після 14.08.2013 року (спливу строку кредитування після пред`явлення кредитодавцем позову про повернення всієї суми кредиту достроково) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18.
Відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду від 11.10.2013 року розмір відсотків, які стягнуті з ОСОБА_2 та нараховані до 14.08.2013 року, становлять 206, 21 доларів США, і саме в цій частині заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом є обґрунтованою, як є обґрунтованими і заборгованість з повернення тіла кредиту у розмірі 3 925 доларів США, так як тіло кредиту, стягнуте за рішенням суду та нараховане до 14.08.2013 року, становить 4025 доларів США, і кредитор довів факт видачі кредиту і правомірність нарахування процентів в межах строку кредитування, а ОСОБА_2 натомість не доказав факт повернення кредиту і сплати процентів в такому розмірі.
Довідку про відсутність заборгованості, на яку посилається третя особа та відповідач, суд до уваги не бере, оскільки позивач не визнає дану довідку, і більш того, ним проведено службове розслідування, яким встановлено, що дана довідка була неправомірно видана працівником відділення банку та містить недостовірну інформацію про повне погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитом, що підтверджується відповідним висновком (т. 1 а.с. 136).
Відповідно до пункту 62 розділу ІV Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту».
Як вбачається із матеріалів справи, позивач надав до суду на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, зокрема, виписку за рахунком ОСОБА_2 станом на 24.06.2019 року (т. 1 а.с. 179-279), та розрахунок заборгованості станом на 28.07.2020 року, відповідно до яких заборгованість у повному обсязі не погашена.
Надані позивачем докази підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором і ці докази суперечать наданій відповідачем та третьою особою довідці про відсутність заборгованості.
Оцінюючи надану довідку, суд також виходить з того, що в ній не вказано, коли і в якому розмірі була погашена заборгованість за кредитним договором. Жодної квитанції про погашення заборгованості ні третя особа, ні відповідач суду не надали.
З врахуванням встановленого, суд вважає, що сама по собі довідка про відсутність заборгованості при наявності інших доказів у справі про наявність такої заборгованості, не може бути покладена судом в основу рішення і бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Таким чином, враховуючи, що кредит був забезпечений іпотекою, предметом якої є земельна ділянку та житловий будинк, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать іпотекодавцю ОСОБА_1 , то вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 4 131, 21 доларів США, з яких тіло кредиту 3 925 доларів США та проценти в межах строку кредитування до 14.08.2013 року в розмірі 206, 21 доларів США, є обґрунтованими.
При цьому, сам відповідач ОСОБА_1 фактично заперечував проти задоволення заявлених вимог, також посилаючись на сплив позовної давності, яка може застосовуватися лише до обґрунтованих вимог.
Представник АТ "Райффайзен Банк" посилається в свою чергу на те, що позовна давність для вимоги про стягнення заборгованості та вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна рахуватись окремо, і в даному випадку позивач направив вимогу відповідачу 28.07.2020 року, а тому строк позовної давності не сплив на момент пред`явлення позову в листопаді 2020 року.
При вирішенні питання про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду 14 серпня 2013 року з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі, банк достеменно був обізнаний про порушення позичальником своїх прав кредитора щодо вчасного погашення заборгованості за договором.
Отже, з 14 серпня 2013 року позивачу було достеменно відомо про порушення позичальником умов кредитного договору, однак банк не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про об`єктивні перешкоди у зверненні кредитора із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у межах позовної давності. Таким чином, звернувшись до суду із цим позовом у листопаді 2020 року банк пропустив строк позовної давності, який сплив 14 серпня 2016 року, наслідком чого є відмова у задоволенні позову.
Крім того, навіть, якщо взяти до уваги останній внесений платіж ОСОБА_2 , який останній зробив 10.02.2014 року на суму 1, 44 доларів США, що вбачається з виписки особового рахунку (т. 1 а.с. 225), то в такому випадку строк позовної давності сплив 10.02.2017 року.
Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність застосування строків позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 4 131, 21 доларів США, з яких тіло кредиту 3 925 доларів США та відсотки в межах строку кредитування до 14.08.2013 року в розмірі 206, 21 доларів США - тобто в частині обґрунтованих вимог.
Разом з тим вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором після закінчення строку кредитування 14.08.2013 року щодо відсотків за користування кредитом за період після 14.08.2013 року по 28.07.2020 року у розмірі 3 112, 87 доларів США є необґрунтованими і задоволенню не підлягають саме в силу їх необґрунтованості, оскільки використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України шляхом пред`явлення 14 серпня 2013 року позову про стягнення усього розміру заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання з 22 серпня 2026 року на 14.08.2013 року, а тому позбавлений права нараховувати проценти за користування кредитом після 14.08.2013 року.
Аналогічного висновку в такого роду правовідносинах дійшов Верховний Суд в справі 501/2410/18, провадження № 61-9177св21, постанова від 17 листопада 2021 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог вищевказаної статті, враховуючи, що позивачу в позові відмовлено, то за такого відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення суду складено 14 липня 2022 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко