ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2435/22 Справа № 208/4943/13-ц Категорія 27 Суддя у 1-й інстанції - Ізотов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 08 серпня 2013 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансові Перспективи», про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ТОВ «Вердикт Фінанс» звернулося до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 28 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір № 0307/1206/87-658, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 75 000 грн. зі сплатою 21% річних за весь термін фактичного користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 27 грудня 2006 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" та ОСОБА_1 був укладений договір застави, за яким відповідач передала у заставу належний їй на праві власності автотранспортний засіб марка: RENAULT Kangoo, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

02 лютого 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір факторингу № 11 та договір про відступлення прав за договором застави, за умовами яких ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» свої права вимоги до боржників за кредитними договорами та за договорам застави рухомого майна.

30 квітня 2013 року ТОВ «Вердикт Фінанс» уклав з ТОВ «Фінансові Перспективи» договір поруки, згідно з яким обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 вказаного кредитного договору становить 2 000 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 11 червня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 70 031,61 грн., яку позивач просить стягнути солідарно із відповідачів за кредитним зобов`язанням та в рахунок погашення існуючої заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу заставленого автомобіля з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням ТОВ «Вердикт Фінанс» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу предмета застави.

Заочним рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 08 серпня 2013 року позовні вимоги ТОВ «Вердикт Фінанс» задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансові Перспективи» на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» 2000 грн - заборгованість за кредитним зобов`язанням по договору поруки № 0307/1206/87-658-П від 30 квітня 2013 року.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0307/1206/87-658 від 28 грудня 2006 року, яка станом на 11 червня 2013 року становить 70031,61 грн, звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки RENAULT Kangoo, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість якого, згідно договору застави, складала 108 000 гривень, що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля ТОВ «Вердикт Фінанс» з укладанням від її імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ТОВ «Вердикт Фінанс» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Передано у володіння ТОВ «Вердикт Фінанс» предмет застави: автомобіль марки RENAULT Kangoo, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності та знаходиться у неї або інших осіб, а також комплект ключів від цього автомобіля.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю факту невиконання позичальником умов кредитного договору та наявністю правових підстав для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, оскільки судом першої інстанції не з`ясовано фактичний зміст вимог про стягнення боргу, щодо строку кредитування та належним чином не з`ясовано (не перевірено) розрахунок заборгованості який містить нарахування. Надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості за кредитом підготовлені робітниками банку, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, та не може слугувати доказом безперервності розміру грошових вимог позивача до відповідача, тоді як встановлювати розмір зазначеної заборгованості можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації оформлення згідно норми ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, проте позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки), тому немає підстав вважати що розмір заборгованості відповідача перед позивачем також суми процентів є правильними. Отже, матеріали справи також не містять відомості що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у заявленому розмірі. Зазначає, що порушено її право на участь у розгляді справи в суді першої інстанції, у зв`язку із неналежним повідомленням про дату та час судового розгляду, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Разом з цим, заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності щодо заборгованості строк якої сплив (станом на липень 2010 року), у випадку, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції фактично оскаржується в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 , апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 28 грудня 2006 року між АКІБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого стало ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 75000 гривень зі сплатою 21% річних за весь термін фактичного користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 27 грудня 2011року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 28 грудня 2006 року був укладений договір застави, згідно з яким остання передала у заставу автомобіль марки RENAULT Kangoo, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить їй на праві власності.

02 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк» який є правонаступником АКІБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір факторингу № 11 та договір «про відступлення прав за договором застави», за умовами яких ПАТ «Сведбанк» разом з відступленням своїх прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, одночасно відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» і права вимоги за договорами застави рухомого майна, які визначені цим договором.

30 квітня 2013 року ТОВ «Вердикт Фінанс» уклав з ТОВ «Фінансові Перспективи» договір поруки № 0307/1206/87-658-П, згідно з яким, обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 кредитного договору, становить 2000 грн.

Разом з тим, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує, в результаті чого, згідно з приведеним розрахунком, заборгованість за кредитним договором станом на 11 червня 2013 року складає 70 031,61 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту невиконання позичальником умов кредитного договору, та як наслідок наявністю правових підстав для звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на предмет застави.

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про звернення стягнення в рахунок заборгованості за кредитним договором, позивач не надав суду належного розрахунку існуючої заборгованості станом на 11 червня 2013 року, тоді як відсутність вказаних документів позбавляє суд можливості перевірити правильність здійснених нарахувань за кредитним договором, та є підставою для обґрунтованих сумнівів суду щодо існування заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом (а.с.14) підготовлений працівниками банку є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, та не може слугувати доказом безперервності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність розміру всієї суми непогашеного кредиту. Документами, які можуть підтвердити наявність, або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації оформлення згідно норми ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, проте позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки), тому немає підстав вважати що розмір заборгованості відповідача перед позивачем також суми процентів зазначені в розрахунку є правильними.

Отже, враховуючи відсутність доказів на підтвердження чи спростування розрахунку суми заборгованості, не представляється можливим встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, а відтак і перевірити правильність виконаного позивачем розрахунку заборгованості, нарахування процентів та штрафних санкцій, періоди за які така заборгованість була нарахована, суми та часу внесення відповідачем платежів тощо.

З урахуванням вказаних обставин, та положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивачем у цій справі не надано у встановленому законом порядку доказів на підтвердження наявності заборгованості саме у визначеному у позовній заяві розмірі, тому стягнення заборгованості за не підтвердженими зобов`язанням є неможливим, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що у задоволені позову слід відмовити саме за недоведеністю.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про заставу».

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

У відповідності до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

За змістом статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;

4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Таким чином, звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання, є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 523/8653/15-ц (провадження № 61-43889св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 638/11078/15-ц (провадження № 61-13782св18), від 31 липня 2019 року у справі № 461/12019/15-ц (провадження № 61-19390св18), від 01 вересня 2020 року у справі № 372/2507/17 (провадження № 61-45056св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Умови укладеного між сторонами договору є обов`язковими для його сторін та їх правонаступників.

Судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом просив суд звернути стягнення на заставне майно (автомобіль) шляхом продажу предмета застави заставодержателем будь-якій третій особі в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед кредитором.

У відповідності до положень пункту 2.3 договору про надання споживчого кредиту № 0307/1206/87-658 від 28 грудня 2006 року та пунктів 12.3-13.2 договору застави № 0307/1206/87-658-Z від 28 грудня 2006 року, при непогашенні заборгованості перед банком у строки, передбачені договором, останній має право звернути стягнення на заставлене майно, та/або звернутися до суду.

Згідно пункту 6.1.7 вищевказаного кредитного договору у випадку невиконання позичальником п. 3.8, 3.9, 6.1.2 банк має право звернути стягнення на заставне майно, чи скористатися іншими видами забезпечення виконання зобов`язань за цим договором та/або пред`явити позов у відношенні позичальника.

У розумінні положень пункту 14 договору застави звернення стягнення на предмет застави може відбуватися будь-яким із наступних способів на вибір заставодержателя:

Пунком 14.1 передбачено обрання заставодержателем одного із наступних позасудових способів звернення стягнення на предмет застави відповідно до умов цього договору та в порядку визначеному Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а саме:

-прийняття заставодержателем предмету застави у власність в рахунок виконання зобов`язання, що забезпечується цим договором,

-або продажу заставодержателем предмету застави третій особі-покупцю шляхом укладання договору купівлі-продажу від імені заставодавця, - або іншим способом, що не суперечить на момент реалізації предмету застави законодавству.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Вердикт Фінанс» про звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу будь-якій третій особі в рахунок погашення зобов`язань боржника перед кредитором, оскільки такий спосіб звернення стягнення на заставне майно сторони кредитного договору та застави, визначили як позасудовий, що відповідає положенням статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Вказана позиція узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-14-203цс19).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виникнення перешкод для заставодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на предмет застави на підставі кредитного договору та договору заставу.

Отже, позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду.

Відповідачем у справі зроблена заява про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Вказана заява обґрунтована тим, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні правові висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 18 червня 2014 року у справі № 6-61 цс 14, від 03 червня 2015 року.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 „Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що позивачем не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі, заява відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин на підставі положень ст. 257 ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав їх недоведеності.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що ТОВ «Вердикт-Фінанс» не набуло права вимоги за договором факторингу, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний договір є чинним, і в установленому законом порядку недійсним не визнавався.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції не в повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, надав неналежну правову оцінку доказам у справі, що призвело до постановлення рішення, яке не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Внаслідок зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати у справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 08 серпня 2013 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансові Перспективи» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 050,48 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова