Постанова

Іменем України

06 липня 2022 року

м. Київ

справа № 754/12170/16-ц

провадження № 61-5522св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи за позовом про визнання неправомірними дій та скасування рішення приватного нотаріуса:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Президент України, Відкрите акціонерне товариство «Банк «Біг Енергія», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

учасники справи за позовом про витребування майна з незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та стягнення боргу за житлово-комунальні послуги:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , на постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року в складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Президент України, Відкрите акціонерне товариство «Банк «Біг Енергія», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», про визнання неправомірними дій та скасування рішення приватного нотаріуса, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог про визнання неправомірними дій та скасування рішення приватного нотаріуса

03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про визнання дій неправомірними щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

На обґрунтування позову, зазначав, що 05 лютого 2007 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Біг Енергія» (далі - ВАТ «Біг Енергія») укладено кредитний договір № 11/02-02-2007, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 55 000,00 дол. США, а позичальник зобов`язався повертати банку суму наданого кредиту в розмірі 645,00 дол. США щомісяця. Цього ж дня на забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та банком укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 384. Предметом іпотеки зазначеного договору є квартира АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 травня 1994 року.

27 грудня 2013 року між ВАТ «Біг Енергія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») укладено договір купівлі-продажу права вимоги № 3-233, згідно якого банк відступив своє право вимоги щодо кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1

28 січня 2014 року між ВАТ «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, згідно якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло, відступлене банком, право вимоги до ОСОБА_1 за договором іпотеки. Та цього ж дня, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г. А. було внесено зміни про відступлення прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки.

15 липня 2016 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відступило право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки ОСОБА_2 , про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С. І. внесла записи відповідно до яких іпотекодержателем та обтяжувачем по договору іпотеки змінено на ОСОБА_2

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не було повідомлено позивача про відступлення прав за іпотечним договором і права вимог за основним зобов`язанням, відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку». Крім того, ОСОБА_2 також не повідомив позивача про наявність у нього права вимоги.

19 вересня 2016 року право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки згідно рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. про державну реєстрації прав та їх обтяжень від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697.

Зазначає, що вимоги від ОСОБА_2 про усунення порушень основного зобов`язання відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, він не отримував.

Крім того, відповідачем неправомірно за відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя звернено стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

У зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірними дії ОСОБА_2 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697 щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Протокольною ухвалою суду від 14 серпня 2017 року залучено до участі у справі як відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 213, 214).

26 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну підстав позову, яка була прийнята судом 27 квітня 2018 року, відповідно до протоколу судового засідання (т. 2 а. с. 75-100).

За клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , протокольною ухвалою суду від 22 червня 2018 року залучено до розгляду справи як третю особу - Президента України (т. 2 а. с. 173).

Протокольною ухвалою суду від 18 вересня 2018 року залучено до участі у справі як третіх осіб на стороні відповідачів ВАТ «Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (т. 3 а. с. 250-253).

30 листопада 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про уточнення позову, відповідно до якої позивач зазначав, що відчуження ОСОБА_2 спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру, яку в подальшому відчужив на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 , є незаконним. Зазначав, що відомості про обтяження спірної квартири, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є неспростованим доказом того, що дії відповідачів щодо продажу спірної квартири є нікчемними, оскільки вони були вчиненні за наявності належним чином зареєстрованого арешту, дію якого своєю постановою від 07 грудня 2017 року у справі № 826/18570/16 підтвердив Київський апеляційний адміністративний суд. Тому ОСОБА_1 просив суд задовольнити позов та в рішенні суду вказати про скасування державної реєстрації права власності щодо спірної квартири не лише за відповідачем ОСОБА_2 , але також за іншими відповідачами, зокрема, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 4 а. с. 53-56).

Короткий зміст позовних вимог про витребування майна з незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та стягнення боргу за житлово-комунальні послуги

31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою, посилаючись на те, що 27 вересня 2016 року групою невідомих позивачу осіб, які назвались власниками квартири, було вигнано останнього на вулицю з його квартири. Вхідні двері та замок в квартирі замінено, чим позбавлено позивача доступу до квартири.

Посилаючись на те, що позивач не позбавлений права користування житлом, яке гарантоване йому Конституцією України та законами України, навіть за наявності право власності спірної квартири за ОСОБА_2 , просив суд вселити його у спірну квартиру та зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою (т. 5 а. с. 1, 2).

03 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просив витребувати у ОСОБА_2 спірну квартиру, якою останній незаконно заволодів, та визнати ОСОБА_2 та інших осіб, які займають спірну квартиру такими, що втратили право користування житлом та зняти їх з реєстрації, оскільки державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 не відповідає вимогам закону (т. 5 а. с.152-158).

25 травня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій останній просив визнати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та інших осіб, які займають спірну квартиру такими, що втратили право користування житлом та зняти з реєстрації та зобов`язати відповідачів та інших осіб звільнити спірну квартиру (т. 5 а. с. 198-205).

Протокольною ухвалою суду від 25 травня 2017 року ОСОБА_3 залучено співвідповідачем у справі та прийнято заяву про зміну предмета позову (т. 5 а. с. 211-213).

Протокольною ухвалою суду від 13 липня 2017 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 залучено співвідповідачем ОСОБА_4 (т. 5 а. с. 237-239, 244-247).

24 квітня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якому просив суд:

- витребувати з незаконного володіння та зобов`язати відповідачів не чинити позивачу перешкод в користуванні спірною квартирою, надати ключі від вхідних дверей квартири;

- визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житлом та зняти з реєстрації місця проживання всіх осіб, які зареєстровані в спірній квартирі, а також зобов`язати відповідачів звільнити квартиру;

- стягнути солідарно з відповідачів борг за комунальні послуги, який утворився з вересня 2016 року до моменту набрання рішенням суду законної сили (т. 8 а. с. 34-52).

Ухвалою суду від 30 листопада 2018 року цивільна справа № 754/13350/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування з незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та стягнення боргу за житлово-комунальні послуги об`єднана в одне провадження з цивільною справою № 754/12170/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Президент України, ВАТ «Банк «Біг Енергія», ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», про визнання неправомірними дій та скасування рішення приватного нотаріуса (т. 4 а. с. 40, 41).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій та скасування рішення приватного нотаріуса задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Скасовано запис державної реєстрації № 18705703 про право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С. 25 січня 2017 року.

Скасовано запис державної реєстрації № 19018827 про право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. Л. 15 лютого 2017 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі по 137,80 грн з кожного.

Позовну заяву ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та стягнення боргу за житлово-комунальні послуги задоволено частково.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_4 спірну квартиру.

Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні спірної квартирою, зокрема у спосіб надання ключів від вхідних дверей квартири.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Зобов`язано ОСОБА_4 звільнити спірну квартиру.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 183,73 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій та скасування рішення приватного нотаріуса, суд першої інстанції виходив з того, що передача права вимоги від ВАТ Банк «Біг Енергія» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 на спірну квартиру із подальшим її перепродажем ОСОБА_3 , ОСОБА_4 була вчинена під час наявності обмеження на відчуження спірної квартири позивача. Окрім того, між позивачем та ВАТ Банк «Біг Енергія» не укладалося додаткових угод, в яких позивач надавав згоду на заміну іпотекодержателя та/або не повідомлявся про заміну кредитора відповідно до вимог частини другої статті 518 ЦК України. Дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. щодо державної реєстрації за ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» нової іпотеки на спірну квартиру та про внесення змін до запису іпотеки від 15 липня 2016 року за № 15419591 щодо іпотекодержателя ОСОБА_2 є протиправними.

Суд також, врахувавши те, що спірна квартира підпадає під ознаки, визначені пунктом 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути звернено стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, а також врахувавши те, що заборгованість позивача за кредитним договором не є безспірною, позивачу вимога про усунення порушень основного зобов`язання не надсилалась, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. не було вчинено всіх перелічених у статтях 35, 36, 37 Закону України «Про нотаріат» нотаріальних дій з об`єктом нерухомого майна, а тому приватний нотаріус не мала підстав здійснювати дії щодо реєстрації нових іпотек, дійшов висновку про скасування рішення приватного нотаріуса Гембарської С. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697 щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 .

Як наслідок, суд вважав, що підлягає скасуванню запис від 25 січня 2017 року № 18705703 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С., та запис від 15 лютого 2017 року № 19018827 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. Л. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважав їх необґрунтованими та не вбачав підстав для їх задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, суд виходив з того, що оскільки суд дійшов висновку про скасування рішення приватного нотаріуса Гембарської С. І. щодо реєстрації право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , то наявні підстави для витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 спірної квартири та зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди в її користуванні, а також визнанні ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Суд, врахувавши, що позивач не довів наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги по спірній квартирі, дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року в частині скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру залишено без змін.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування запису державної реєстрації № 18705703 про право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, здійсненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С. 25 січня 2017 року, скасування запису державної реєстрації № 19018827 про право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, здійсненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. Л. 15 лютого 2017 року, витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 спірної квартири, зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою, зокрема у спосіб надання ключів від вхідних дверей квартири, визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, зобов`язання ОСОБА_4 звільнити квартиру та в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру, а також зазначив, що на момент ухвалення судом першої інстанції рішення вимога про скасування рішення державного реєстратора, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є належним способом захисту прав позивача. Тому суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є законним та обґрунтованим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірну квартиру за АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що такий спосіб захисту порушених прав позивача не передбачено чинним законодавством з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою та визнання особи такою, що втратила право користування спірною квартирою, апеляційний суд, посилаючись на статтю 388 ЦК України, дійшов висновку, що спірне нерухоме майно вибуло від позивача ОСОБА_1 з його волі внаслідок порушення ним зобов`язань за кредитним договором від 05 лютого 2007 року № 11/02-02-2007, а тому спірна квартира не може бути витребувана у ОСОБА_4 , яка придбаваючи спірну квартиру не могла знати про наявність будь-яких прав (в тому числі іпотеки) третіх осіб на спірне нерухоме майно.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо задоволення вимог позивача і залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права в оскаржуваній частині.

Апеляційний суд, скасувавши рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування спірною квартирою, застосував до спірних правовідносин частину першу статті 388 ЦК України та дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло від позивача ОСОБА_1 з його волі внаслідок порушення ним зобов`язань за кредитним договором від 05 лютого 2007 року № 11/02-02-2007, а тому спірна квартира не може бути витребувана у ОСОБА_4 , яка придбаваючи спірну квартиру не могла знати про наявність будь-яких прав (в тому числі іпотеки) третіх осіб на спірне нерухоме майно. Також суд зазначив, що ОСОБА_1 , підписуючи кредитний та іпотечний договір, надав згоду на відчуження переданого майна в іпотеку.

ОСОБА_1 зазначає, що такі висновки апеляційного суду є незаконними та необґрунтованими, суперечливими, зроблені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 802/3/18-а, від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18, від 21 березня 2018 року в справі № 760/14438/15, від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/8068/16.

Суд апеляційної інстанції в своїй постанові погоджуючись з висновком суду першої інстанції про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697, відповідно до якого право власності на спірну квартиру було перереєстровано за ОСОБА_2 , однак дійшов протилежного висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло від позивача ОСОБА_1 з його волі.

Суд апеляційної інстанції з порушенням процесуального права не дав правову оцінку матеріалам нотаріальної справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скляра О. Л., за якою ОСОБА_4 набула у ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу від 15 лютого 2017 року спірну квартиру, були наявні обставини за яких ОСОБА_4 як набувач, діючи розумно і добросовісно, повинна була засумніватися у добросовісності дій відчужувача аби не набути право на майно, яке вибуло із власності власника не з його волі.

Також зазначає, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що вимоги позивача про скасування записів про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірну квартиру за АДРЕСА_2 є неналежним способом захисту, є незаконним та необґрунтованим, оскільки не відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 27 листопада 2018 року в справі № 820/3534/17, відповідно до якої встановлено, що при вирішенні цивільних позовів щодо витребування майна, у разі задоволення повністю або частково цих вимог суд не може залишити без уваги той факт, що власниками спірного майна або його частки були/є: інші особи, і що без вирішення в цивільній справі питання щодо скасування державної реєстрації права власності попередніх власників виконати таке судове рішення буде неможливо.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи з Деснянського районного суду м. Києва.

У серпні 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 05 лютого 2007 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 11/02-02-2007, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 55 000,00 дол. США до 09 лютого 2009 року під відсоткову ставку 16% річних (т. 1 а. с. 9, 10).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «Біг Енергія» було укладено договір іпотеки від 05 лютого 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. за реєстровим № 384, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку спірну квартиру (т. 1 а. с. 11, 12).

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором, договору іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса, рішення суду або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до пункту 6.1 цього договору.

Розділом 6 договору іпотеки передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із пунктом 6.1.1 договору іпотеки одним із способів звернення стягнення на предмет є перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 3.3 іпотечного договору сторони погодили, що кредитор за кредитним договором - іпотекодержатель може бути замінений на третю особу у випадках, передбачених чинним законодавством, у тому числі внаслідок виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором поручителем на підставі договору поруки, внаслідок чого поручитель набуває право регресивної вимоги до іпотекодавця у розмірі, визначеному відповідним договором поруки. В такому разі всі права іпотекодержателя за кредитним договором та договором іпотеки переходять до третьої особи, що виконала зобов`язання іпотекодавця.

28 грудня 2013 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. 05 лютого 2007 року за реєстровим № 384, за умовами якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права вимоги до позивача за договором іпотеки від 05 лютого 2007 року (т. 1 а. с. 31-33).

В подальшому, між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 15 липня 2016 року, за умовами якого ТОВ «Гровінг Стейт» набуло право вимоги до позивача за договором іпотеки від 05 лютого 2007 року (т. 1 а. с. 51-53, 199-201). Відповідне право нового іпотекодержателя - ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І., про що було прийнято рішення від 15 липня 2016 року № 30478892.

15 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. та зареєстрований в реєстрі за № 585, за умовами якого ОСОБА_2 набув права вимоги до позивача за договором іпотеки та кредитним договором від 05 липня 2007 року № 11/02-02-2007 (т. 1 а. с. 202-204).

На підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697 право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 .

З матеріалів реєстраційної справи встановлено, що приватним нотаріусом Гембарською С. І. було складено свідоцтво від 19 вересня 2016 року про те, що вона на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» посвідчила заяву ОСОБА_2 , в якій він просить повернути суму боргу в розмірі 1 293 982,27 грн, що складається із заборгованості за кредитом та заборгованості за процентами та повністю сплатити вказані кошти протягом 30 днів з моменту отримання вказаної вимоги про повернення боргу (т. 6 а. с. 84).

Судами встановлено, що матеріали реєстраційної справи не містять будь-яких заяв щодо необхідності погашення боргу із зазначенням суми заборгованості.

В матеріалах реєстраційної справи наявна експрес-накладна 1483 ТОВ «Нова пошта», якою було скеровано ОСОБА_1 свідоцтво із вимогою про сплату боргу. В той же час, доказів того, що позивач отримав будь-які заяви матеріали справи не містять (т. 6 а. с. 86).

В подальшому позивача ОСОБА_1 було знято з реєстрації місця проживання у спірній квартирі на підставі звернення уповноваженого представника до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації з відповідною заявою. ОСОБА_1 був знятий з реєстрації місця проживання як такий, що втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з відчуженням житла у відповідності до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання (т. 7 а. с. 80, 81).

25 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С., відповідно до якого ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 18705703 (т. 7 а. с. 7-12).

15 лютого 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 245 (т. 1 а. с. 166).

З листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 липня 2018 року № 102/30/2951 встановлено, що в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_4 з 20 лютого 2017 року.

Також судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 жовтня 2012 року в справі № 22-ц/2690/14917/12 за позовом ОСОБА_1 до ВАТ Банк «Біг Енергія», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щадко О. І. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2010 року та ухвалено нове рішення, яким визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О. І. від 15 лютого 2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 75 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року в справі № 754/5617/13 в задоволенні позову ВАТ Банк «Біг Енергія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, у зв`язку з необґрунтованістю заявлених вимог щодо розміру заборгованості за кредитним договором (т. 1 а. с. 13-16).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не повністю відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Постанова апеляційного суду оскаржується в частині скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 спірної квартири, зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою, зокрема у спосіб надання ключів від вхідних дверей квартири, визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, зобов`язання ОСОБА_4 звільнити квартиру. В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому не є предметом розгляду в суді касаційної інстанції відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України.

Щодо вимог позивача про витребування спірної квартири із незаконного володіння ОСОБА_4 .

Частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 05 лютого 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 11/02-02-2007 між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. за реєстровим № 384, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку - спірну квартиру.

28 грудня 2013 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, за умовами якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права вимоги до позивача за договором іпотеки від 05 лютого 2007 року (т. 1 а. с. 31-33).

В подальшому, 15 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого ТОВ «Гровінг Стейт» набуло право вимоги до позивача за договором іпотеки від 05 лютого 2007 року.

15 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 набув права вимоги до позивача за договором іпотеки та кредитним договором від 05 липня 2007 року № 11/02-02-2007.

На підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697 право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі застереження, яке міститься в іпотечному договорі.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697 щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 є неправомірним та таким, що прийнято з порушенням вимог законодавства.

Колегія суддів не надає оцінку зазначеним висновкам судів попередніх інстанцій, оскільки в зазначеній частині рішення не оскаржуються.

Також, як встановили суди, 25 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С., відповідно до якого ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру, та який в подальшому відчужив її 15 лютого 2017 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 245.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира після незаконного набуття на неї права власності ОСОБА_2 була відчужена на користь ОСОБА_3 , а останній в свою чергу відчужив її ОСОБА_4 , дійшов висновку, що майно було відчужене особою, яка не мала права його відчужувати, поза волею його власника ОСОБА_1 , тому наявні підстави для витребування майна від ОСОБА_4 на користь позивача на підставі статті 388 ЦК України.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції та вважав, що оскільки спірне нерухоме майно вибуло від ОСОБА_1 з його волі внаслідок порушення ним зобов`язань за кредитним договором від 05 лютого 2007 року № 11/02-02-2007, то спірна квартира не може бути витребувана у ОСОБА_4 , яка купляючи спірну квартиру не могла знати про наявність будь-яких прав (в тому числі іпотеки) третіх осіб на спірне нерухоме майно. Тому суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині витребування майна від ОСОБА_4 на користь позивача та відмови у задоволенні цих вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Як встановили суди перехід права власності на спірну квартиру від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме прав іпотекодавця.

Стаття 41 Конституції України та стаття 321 ЦК України визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У разі задоволення вимоги власника про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд витребовує таке майно на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідне майно власникові.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

З огляду на позицію позивача про те, що ОСОБА_2 набув право власності на належну йому квартиру поза його волею, а в подальшому відчужив її на користь ОСОБА_3 , який в свою чергу відчужив квартиру ОСОБА_4 , обраний позивачем спосіб захисту про витребування спірної квартири відповідає змісту порушеного права.

Встановивши, що спірна квартира після незаконного набуття на неї права власності ОСОБА_2 була відчужена на користь ОСОБА_3 , а останній в свою чергу відчужив її ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що майно було відчужене особою, яка не мала права його відчужувати, поза волею його власника ОСОБА_1 , тому наявні підстави для витребування майна від ОСОБА_4 на користь позивача на підставі статті 388 ЦК України.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 715/2012/19 (провадження № 61-17830св20).

Апеляційний суд зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову в частині витребування майна від ОСОБА_4 .

Висновки суду апеляційної інстанції про те, що спірне нерухоме майно вибуло від ОСОБА_1 з його волі внаслідок порушення ним зобов`язань за кредитним договором від 05 лютого 2007 року № 11/02-02-2007, а тому спірна квартира не може бути витребувана у ОСОБА_4 , є помилковими, оскільки передбачена в договорі іпотеки від 05 лютого 2007 року, згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя) не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння.

Оскільки належна позивачу квартира вибула поза його волею та набута у власність ОСОБА_7 , а згодом продана за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 , який в свою чергу відчужив її на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 , то до таких правовідносин підлягає застосуванню стаття 388 ЦК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/8068/16.

З урахуванням наведеного постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову про витребування майна від ОСОБА_4 на користь позивача підлягає скасуванню із залишенням в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи записи про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за №№ 18705703, 19018827, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 вересня 2016 року індексний номер 31448697 щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І., є протиправним та підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням вимог законодавства, то як наслідок підлягають скасуванню і записи про право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірну квартиру, оскільки ОСОБА_2 не мав права відчужувати спірну квартиру.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в зазначеній частині та відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є неналежним способом захисту порушених прав позивача, оскільки не передбачений чинним законодавством з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а належним способом захисту є скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої статті 4 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення у справі судових рішень, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому суд першої інстанції помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 754/8547/19, від 19 січня 2022 року в справі № 607/1588/20.

Виходячи з зазначеного та зважаючи на те, що з 16 січня 2020 року і на час ухвалення рішення судом першої інстанції матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, на що суд не звернув уваги, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає про наявність достатніх підстав вважати, що за таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, запропонований в судовому рішенні, а саме шляхом ухвалення судового рішення про скасування записів про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Тому виходячи з вищезазначеного, висновки апеляційного суду про те, що скасування запису про державну реєстрації права власності є неналежним способом захисту, а належним є скасування рішення про державну реєстрацію прав, є правильними та обґрунтованими.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (пункт 146 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року

в справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21)).

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 153 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21).

Виходячи з вищезазначеного, скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є неефективним способом захисту, оскільки, ефективним і правомірним способом захисту за обставинами цієї справи, як уже було зазначено Верховним Судом у цій постанові, є віндикація (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині скасування записів про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому в цій частині постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Щодо вимог позивача про зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою, зокрема у спосіб надання ключів від вхідних дверей квартири, визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, зобов`язання ОСОБА_4 звільнити квартиру

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Верховний Суд виходить з того, що порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Суди встановили, що ОСОБА_4 проживає та зареєстрована у спірній квартирі, перешкоджаючи позивачеві користуватися вказаним житлом. За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою, зокрема у спосіб надання ключів від вхідних дверей квартири. Тому в цій частині постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Разом із тим, Верховний Суд робить висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, зобов`язання ОСОБА_4 звільнити квартиру, оскільки такі вимоги не є ефективним способом захисту права власника, оскільки відповідно до установленої практики Верховного Суду, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Тому постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, зобов`язання ОСОБА_4 звільнити квартиру підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції безпідставно скасував судове рішення місцевого суду в частині витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 спірної квартири, а також в частині зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою, зокрема у спосіб надання ключів від вхідних дверей квартири, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині скасування записів про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, та зобов`язання ОСОБА_4 звільнити квартиру, а доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, і не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, то постанова апеляційного суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи те, що за результатами касаційного перегляду справи Верховним Судом скасовано постанову апеляційного суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 спірної квартири та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою, а рішення суду першої інстанції про задоволення цих позовних вимог залишено в силі, то сплачений за подання касаційної скарги судовий збір у розмірі 530,63 грн (пропорційно розміру задоволених вимог), підлягає стягненню з ОСОБА_4 .

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 413, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та в частині зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , зокрема у спосіб надання ключів від вхідних дверей квартири скасувати, залишити в цій частині в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року

залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 530,63 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк

В. В. Сердюк