Справа № 308/9010/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., МАЦУНИЧА М.В.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/9010/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 травня 2021 року, повний текст якого складено 27 травня 2021 року, головуючий суддя Данко В.Й., -

встановив:

02.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду про поновлення на роботі і просив:

стягнути на його користь із Державного бюджету України шкоду, заподіяну правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення:

матеріальну шкоду в сумі 562864,00 грн, із них 277538,00 грн законних очікувань, 8326,00 грн 3% річних, 277000,00 грн інфляційних втрат;

компенсацію моральної шкоди в сумі 250000,00 грн;

судові витрати (а.с. 1-4 т. 1).

Заявою від 20.01.2020, яка надійшла до суду 24.01.2020, позивач ОСОБА_1 змінив позовні вимоги і остаточно просив:

стягнути на його користь із Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку шкоду, заподіяну правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення:

матеріальну шкоду в сумі 161818,45 грн, із них 92364,03 грн законних очікувань, 64741,29 грн інфляційних втрат, 4713,16 грн 3% річних,;

компенсацію моральної шкоди в сумі 160000,00 грн;

судові витрати (а.с. 72-76 т. 1).

Змінений позов остаточно мотивувався таким.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 у справі № 807/252/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016 і постановою Верховного Суду від 20.06.2019, наказ начальника УМВС України в Закарпатській області від 06.11.2015 у частині звільнення позивача з посади інспектора слідчого відділення Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області визнано протиправним і скасовано; відповідача зобов`язано поновити позивача на вказаній або на рівнозначній посаді з 06.11.2015; постанова суду в цій частині підлягала негайному виконанню.

Однак, відповідач УМВС України в Закарпатській області будучи достеменно обізнаним із фактом ухвалення судового рішення та порядком його виконання, отримавши копію судового рішення, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 у справі № 807/252/16 досі не виконав.

Про обізнаність УМВС України в Закарпатській області із судовим рішенням про поновлення позивача на роботі та про отримання його примірника свідчить і оскарження рішення в апеляційному та касаційному порядку.

Ці обставини підтверджуються матеріалами адміністративної справи № 807/252/16.

Позивач не звертався до органів державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання постанови суду щодо поновлення на роботі, оскільки посадові особи УМВС України в Закарпатській області в Ужгороді та в Тячеві протягом 2016-2019 рр. обіцяли поновити його на службі або надати рівноцінну посаду.

Увесь час, що минув з часу ухвалення зазначеної постанови і до часу звернення з даним позовом, позивач іншої роботи не мав, допомогу по безробіттю не одержував. Це підтверджується даними його трудової книжки, яка досі знаходиться в УМВС України в Закарпатській області.

Отже, позивач з вини УМВС України в Закарпатській області три роки не одержував грошового забезпечення або заробітної плати.

Такими діями відповідач УМВС України в Закарпатській області заподіяв позивачу матеріальної та моральної шкоди.

Звітом аудитора про результати розрахунку розміру грошового забезпечення за період вимушеного прогулу від 11.12.2019 підтверджується втрата грошового забезпечення, що його позивач мав отримувати на посаді інспектора слідчого відділення Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області, а в подальшому на відповідній посаді в ГУ НП в Закарпатській області (виправдані очікування в розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція про захист прав людини), практики Європейського суду з прав людини, упущена вигода в розумінні ст.ст. 16, 22 ЦК України): за 2016 рік 19476,60 грн; за 2017 рік 27342,15 грн; за 2018 рік 27342,15 грн; за 2019 рік 18203,13 грн, всього 92364,03 грн.

Беручи до уваги загальний розмір завданих позивачу збитків у 92364,03 грн, їх відшкодування на вимогу позивача повинно здійснюватися з нарахуваннями, передбаченими ст. 625 ЦК України, які становлять: інфляційні втрати 64741,29 грн, 3% річних 4713,16 грн, тому належна до стягнення загальна сума завданої майнової шкоди становить 161818,45 грн.

Завдана позивачу моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав унаслідок неправомірних дій держави та її органів, невиконанням судового рішення була принижена його честь і гідність. Позивач та його сім`я, в якій двоє малолітніх дітей, були позбавлені очікуваних доходів. Будучи штатним працівником правоохоронних органів позивач змушений був шукати різні випадкові джерела для існування. Такі обставини негативно позначилися на психологічному стані позивача.

У світлі ст.ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини та практики ЄСПЛ щодо кваліфікації залишення особи без засобів до існування як знущання, звичайним є відшкодування моральної шкоди державою в межах від 400,00 євро до 20000,00 євро. Відтак зважаючи на вищенаведене та беручи принцип співмірності при відшкодуванні моральної шкоди позивач управі претендувати на стягнення відповідної компенсації в сумі 160000,00 грн.

УМВС України в Закарпатській області ігнорувало рішення суду про поновлення позивача на роботі, шкода позивачу була завдана саме цим державним органом. Однак, цей відповідач не може нести матеріальну відповідальність за свої дії, оскільки він за змістом ст.ст. 91, 92, 96 ЦК України та ст. 48 ЦПК України втратив статус юридичної особи, а його діяльність в Україні згідно з вимогами п.п. 15, 18 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» з 01.01.2017 юридично припинена.

Правоохоронним органом, у якому позивач із 01.01.2017 повинен був проходити службу та одержувати грошове забезпечення, є Головне управління Національної поліції в Закарпатській області. Його фінансування згідно з положеннями ст. 105 п. 1 Закону № 580-VIII здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Розпорядником коштів Державного бюджету за Бюджетним кодексом України та відповідними законами про Державний бюджет України, є Державна казначейська служба України.

Виходячи з цього, виплати за позовними вимогами повинен здійснити відповідач Державна казначейська служба України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.05.2021 у зміненому позові відмовлено.

Відмовляючи в зміненому позові суд першої інстанції виходив із того, що позивач обрав неправильний спосіб захисту права, оскільки у правовідносинах, які виникли внаслідок поновлення його судом на роботі та невиконання цього рішення роботодавцем, позивач пред`явив вимоги про стягнення коштів з державного бюджету в порядку відшкодування шкоди, завданої правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення. Позивач помилково ототожнив середній заробіток за час невиконання рішення про поновлення працівника на роботі з майновою шкодою, відшкодування якої регулюється нормами цивільного права. Вимога про компенсацію моральної шкоди, з одного боку, є похідною від вимоги про відшкодування майнової шкоди, з іншого, не доведена по суті.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду, вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. На обґрунтування скарги наводить доводи, якими мотивувався змінений позов. Окрім цього, зазначає таке.

Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми КЗпП України, якими ці правовідносини не регулюються, оскільки до них застосовуються положення Закону України «Про міліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ України від 29.07.1991 № 114, а також норми ст.ст. 22, 1173 ЦК України в частині відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу незаконними діями (відмовою УМВС України в Закарпатській області виконати судове рішення) органу державної влади. Таку шкоду повинна відшкодовувати держава незалежно від вини її заподіювача.

Не були додержані судом вимоги ст. 10 ЦПК України щодо розгляду справи на засадах верховенства права, суд не врахував положень Конституції України, Конвенції про захист прав людини та практику ЄСПЛ щодо обов`язковості рішення суду, його виконання рішення суду та поняття про «виправдані», «обґрунтовані очікування» в контексті права на майно, права на відшкодування шкоди, а також права на справедливий суд.

У частині відшкодування моральної шкоди позов був належно обґрунтований, а заявлена до стягнення сума її компенсації є справедливою сатисфакцією для позивача.

Сторона просить скасувати рішення та задовольнити змінений позов.

У відзиві на апеляцію відповідач УМВС України в Закарпатській області вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що 06.11.2015 УМВС України в Закарпатській області ліквідовано без визначення правонаступника, у зв`язку з чим весь особовий склад Управління було звільнено із застосуванням спеціального закону, який має пріоритет, а саме, п. 8 розділу XI Закону «Про Національну поліцію», згідно з яким з дня опублікування цього Закону працівники міліції вважаються такими, що попереджені про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Наказом МВС України від 06.11.2015 № 1388 усі штатні посади в органах внутрішніх справ області були скорочені.

Вимога про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу позивачем не ставилась та не була предметом розгляду в адміністративній справі № 807/252/16. Крім того, на момент видання наказу про звільнення позивач перебував у декретній відпустці, що підлягає врахуванню при вирішенні питання про належні позивачу виплати, оскільки за час перебування у відпустці по догляду за дитиною грошове забезпечення не виплачується.

Позивач не довів реальної можливості одержання вигоди (заробітку) і не подав жодних доказів з цього приводу, наданий ним розрахунок є припущенням щодо отримання доходів, а не фактичним доказом упущеної вигоди. Тож підстав нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу немає.

Вимога про відшкодування моральної шкоди не є належним чином обґрунтованою та не є доведеною по суті щодо факту заподіяння шкоди, її характеру, розміру відшкодування тощо.

Усі пред`явлені позивачем вимоги є похідними від постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 стягнення матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з рішенням про поновленням на роботі.

Відзив на апеляцію позивача подав і відповідач ГУ НП в Закарпатській області, який виходить із необґрунтованості позову та законності рішення суду про відмову в ньому. Позиція цього відповідача у відзиві загалом узгоджується з позицією відповідача УМВС України в Закарпатській області. Окрім цього, у відзиві зазначається, що позивач не проходив службу в органах поліції, тому між позивачем і ГУ НП в Закарпатській області не можуть існувати жодні правовідносини щодо виплати грошового забезпечення, а відтак і похідні відносини щодо відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сочки І.І., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши адміністративну справу № 807/252/16, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі, цивільних і трудових прав; особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються, ані щодо відповідача, до якого вони пред`явлені.

Особа розпоряджається своїми процесуальними правами та здійснює своє право на захист вільно, на власний розсуд; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього (них) позовом; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; за загальним правилом обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 13, 43, 49, 76-82 ЦПК України).

Розгляд справи покладається на суд першої інстанції, який розглядає справу в межах пред`явлених позивачем вимог та з наведених ним підстав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах підстав і вимог позову, які були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Встановлено, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 у справі № 807/252/16 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Закарпатська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі позов задоволено:

визнано протиправним та скасовано наказ начальника УМВС України у Закарпатській області від 06.11.2015 № 250 «По особовому складу» в частині звільнення ст. лейтенанта міліції інспектора слідчого відділення Тячівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_1 (М-226899) із займаної посади;

зобов`язано УМВС України в Закарпатській області поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора слідчого відділення Тячівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області або на рівнозначній посаді з 06.11.2015;

постановлено, що в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді судове рішення підлягає до негайного виконання (а.с. 122-131 справи № 807/252/16).

Додатковою постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.08.2016 у справі № 807/252/16 у задоволенні позовних вимог позивача в частині зобов`язання ГУ НП в Закарпатській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в органах Національної поліції та стягнення солідарно з відповідачів витрат на сплату судового збору відмовлено (а.с. 141-145 справи № 807/252/16).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016 постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 у справі № 807/252/16 залишено без змін (а.с. 182-188 справи № 807/252/16).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.06.2019 постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016 у справі № 807/252/16 залишено без змін (а.с. 5-18 т. 1, а.с. 237-250 справи № 807/252/16).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, зокрема, що:

ОСОБА_1 12.08.2007 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ та 06.11.2016 був звільнений з органів внутрішніх справ;

згідно наказу Управління МВС України в Закарпатській області від 06.11.2015 № 250 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-226899), який перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, інспектора слідчого відділу Тячівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області, було звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29.07.1991 № 114 (через скорочення штатів);

на порушення вимог пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», з моменту опублікування Закону (з 06.08.2015) та до прийняття спірного наказу (06.11.2015) про звільнення позивача йому не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, взагалі не було перевірено можливості його подальшого використання на службі та відповідності вимогам поліцейського, у порушення пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ та не вирішено питання про перевід позивача до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області;

оскільки перше офіційне опублікування відбулося в газеті «Голос України» 06.08.2015 (випуск №141-142), Закон України «Про Національну поліцію» набрав чинності з 07.11.2015, тобто, оскаржуване рішення прийнято на підставі норм Закону, які ще не набули чинності, оскільки звільнення відбулося за пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

на порушення вимог ст. 184 ч. 3 КЗпП України ОСОБА_1 було звільнено під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, без його обов`язкового працевлаштування в разі повної ліквідації підприємства;

ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови; у разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію;

встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи;

встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

За обставинами адміністративної справи № 807/252/16 відповідачам УМВС України в Закарпатській області та ГУ НП в Закарпатській області було одразу відомо про ухвалені судом постанови, оскільки представники відповідачів брали участь у судових засіданнях, в яких були ухвалені відповідні судові рішення, копії постанов їм були направлені судом 08.08.2016 і 15.08.2016, відповідач УМВС України в Закарпатській області реалізував своє право на апеляційне та касаційне оскарження постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 (зокрема, а.с. 115-118, 132, 136-139, 146, 152-157, 199-203 справи № 807/252/16).

Процесуальний інститут негайного виконання судового рішення у справах про поновлення на роботі, на посаді публічної служби незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника (ст. 235 ч. 7 КЗпП України, ст. 367 ч. 1 п. 4 ЦПК України, ст. 256 ч. 1 п. 3 КАС України в редакціях, що були чинними на час ухвалення рішення адміністративним судом, ст. 430 ч. 1 п. 4 ЦПК України, ст. 371 ч. 1 п. 3 КАС України в редакції, чинній з 15.12.2017), призначений для якомога швидшого поновлення порушених трудових прав працівника у необхідних межах у разі прийняття судом рішення про поновлення його на роботі чи на посаді публічної служби. Інститут негайного виконання судового рішення застосовується судом першої інстанції до набрання ухваленим судовим рішенням законної сили в порядку, встановленому відповідним процесуальним законом(ст. 223 ч. 1 і ст. 273 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України, ст. 254 ч. 1 і ст. 255 ч. 1 відповідних редакцій КАС України).

На час ухвалення 04.08.2016 Закарпатським окружним адміністративним судом постанови у справі № 807/252/16 та допущення її до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді у відносинах публічної служби з приводу такого поновлення працівника на роботі (посаді) Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15 була висловлена правова позиція (з урахуванням редакції законів на час виникнення спірних правовідносин та ухвалення судом рішення), відповідно до якої:

частина 1 статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір;

рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 КЗпП України);

негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні;

оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення;

обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина 5 статті 124 Конституції України); отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням;

належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків;

законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися;

статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки;

виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Верховний Суд України в цій справі погодився з тим, що рішення суду про поновлення працівника на роботі вказує на обов`язок, а не на право роботодавця не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення незалежно від відкриття виконавчого провадження видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків.

У подальшому вказана правова позиція щодо обов`язку роботодавця в порядку виконання рішення суду, допущеного до негайного виконання, видати наказ про поновлення працівника на роботі невідкладно після проголошення судом рішення, безвідносно до наявності чи відсутності виконавчого провадження з цього приводу, була підтверджена Верховним Судом (до прикладу, в постанові від 01.04.2020 у справі № 488/4594/17).

Відповідач в адміністративній справі № 807/252/16 УМВС України в Закарпатській області, на якого постановою суду був покладений обов`язок негайно виконати рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді, з якої його було звільнено, цього обов`язку не виконав. Відповідний наказ невідкладно після проголошення судом постанови не був виданий, що, своєю чергою, унеможливило вирішення встановленим порядком питань щодо подальшого працевлаштування ОСОБА_1 в органах поліції відповідно до обставин проходження ним служби, його службової діяльності, що мали місце.

У цьому зв`язку те, що, як стверджував сам позивач ОСОБА_1 , він не звертався до органів державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання постанови суду щодо поновлення на роботі, оскільки посадові особи УМВС України в Закарпатській області в Ужгороді та в Тячеві протягом 2016-2019 рр. обіцяли поновити його на службі або надати рівноцінну посаду, значення не має.

З наявних матеріалів випливає, що ОСОБА_1 , який ініціював позов про поновлення на службі, послідовно підтримував свою позицію. Своєю чергою, УМВС України в Закарпатській області так само послідовно реалізувало своє право на заперечення проти вимог позивача, оскаржуючи відповідні судові рішення в адміністративній справі. Право відповідача діяти в процесі на власний розсуд не може ставитися під сумнів як таке, що водночас не спростовує обставин, які свідчать про відсутність наміру виконати рішення суду.

Безвідносно до того, яким чином діяв позивач ОСОБА_1 із приводу отримання виконавчого документа, яким чином діяв відповідач УМВС України в Закарпатській області у процесі тощо, роботодавець не вправі пов`язувати саме і тільки свій обов`язок своєчасно видати наказ про поновлення працівника на роботі на негайне виконання рішення суду із діями працівника, не вправі перекладати відповідальність за наслідки невидання такого наказу на працівника.

З огляду на викладене, право позивача ОСОБА_1 вимагати судовим порядком захисту свого порушеного невиконанням рішення суду про поновлення на роботі (на службі) права на відповідне відшкодування втраченого заробітку, а також, за наявності для того підстав, і компенсації моральної шкоди не може заперечуватися як таке. Це, втім, не звільняє позивача від обов`язку пред`явити свої вимоги належним чином, обґрунтувати та довести їх належним процесуальним порядком, у тому числі, правильно визначити фактичні і правові підстави позову та сформулювати його предмет, вірно визначити відповідача, який повинен відповідати за вимогами позову. Тільки в такому разі можуть мати місце підстави для задоволення вимог у відповідних межах.

На момент звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ (06.11.2015) законодавство передбачало таке:

кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституції України);

кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56);

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників (ст. 1 КЗпП України);

законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ст. 3);

законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4);

у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП України);

відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст. 237-1 КЗпП України);

порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (ст. 18 ч. 1 Закону України «Про міліцію» (Закон № 565-XII));

форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України … (19 ч. 1 Закону № 565-XII);

особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами (п. 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ України від 29.07.1991 № 114 (Положення про проходження служби));

особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством (п. 12 Положення про проходження служби);

у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу (п. 24 Положення про проходження служби).

07.11.2015 набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» (Закон № 580-VIII) і втратив чинність Закон України «Про міліцію». На цю дату Закон № 580-VIII установлював, що:

поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання; порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (ст. 94 ч.ч. 1, 2).

На час пред`явлення ОСОБА_1 позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, та розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій наведені вище норми Конституції України, КЗпП України, Закону № 580-VIII і Положення про проходження служби діяли (діють) в тій самій редакції.

Пред`являючи позов, що розглядається, ОСОБА_1 виходив із того, що відповідач УМВС України в Закарпатській області невиконанням рішення суду про поновлення його на роботі (на службі) заподіяв йому матеріальної та моральної шкоди. При цьому, матеріальну шкоду позивач кваліфікував одночасно як виправдані, обґрунтовані очікування в розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та практики Європейського суду з прав людини та як упущену вигоду (доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене) в розумінні ст. 16 ч. 2 п. 8, ст. 22 ч. 1, ч. 2 п. 2 ЦК України.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 послався також на ст. 1173 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Змінений позов не заявлявся з підстав, які випливають із положень ст. 1173 ЦК України (заподіяння особі шкоди органом державної влади власне при здійсненні ним своїх повноважень у відповідній сфері), та не обґрунтовувався відповідним чином, тому апеляційний суд не має процесуальних підстав для оцінки цих доводів апеляції по суті. Крім того, колегія суддів зауважує, що предмети, передбачені ст. 22 ч. 1, ч. 2 п. 2 ЦК України і ст. 1173 цього Кодексу (з урахуванням також положень ст. 1166 ч.ч. 1, 2, ст. 1167 ч.ч. 1, 2 ЦК України), є цілком різними та мають різний предмет доказування як по суті, характеру, обставинах і виду заподіяної шкоди, так і щодо врахування наявності чи відсутності вини в заподіянні шкоди, а тому вимога про відшкодування однієї й тієї ж шкоди одночасно з обох указаних підстав недопустима.

Суд першої інстанції правильно вказав у рішенні, що в даному випадку йдеться про стягнення середнього заробітку за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі (на службі) і ці відносини регулюються нормами законодавства про працю. Тобто, йдеться не про відшкодування шкоди державним органом у розумінні ЦК України, а про правовідносини у площині захисту права позивача на працю та її оплату. Правова позиція позивача в справі по суті підтверджує такий висновок суду, а доводи апеляції його не спростовують.

Так, визначаючи розмір відшкодування позивач виходив саме із отриманої від ГУ статистики у Закарпатській області при листі від 01.08.2019 № 09-12/1800-19 офіційної інформації щодо заробітку штатного працівника за видом економічної діяльності «Державне управління й оборона; обов`язкове соціальне страхування» за період 2016 рік червень 2019 року, що його він міг би отримати будучи поновленим на службі, проте, не отримав внаслідок невиконання роботодавцем рішення суду (а.с. 19-20 т. 1).

У подальшому позивач в якості обґрунтування розміру завданої йому шкоди, яку він кваліфікував як упущену вигоду, надав суду Звіт аудитора Аудиторської фірми приватного підприємства «Стандарт-Проф» Якими Н.В. від 11.12.2019 про результати розрахунку розміру грошового забезпечення за період вимушеного прогулу (а.с. 77-79 т. 1). Цей звіт був виконаний саме на підставі офіційних даних про грошове утримання ОСОБА_1 за відповідні періоди та виходячи з нормативних документів щодо грошового забезпечення працівників органів внутрішніх справ, щодо обчислення середньої заробітної плати тощо. У такий спосіб був визначений розмір грошового утримання за період вимушеного прогулу з 16.04.2016 по 02.08.2019 у 92364,03 грн, розмір його індексації в сумі 64741,06 грн, разом 157105,29 грн.

Міркування позивача про те, що спірні правовідносини регулюються лише нормами вищевказаного спеціального законодавства щодо проходження служби в органах внутрішніх справ, а також нормами ЦК України, і, відповідно, не регулюються нормами трудового законодавства необґрунтовані. Норми КЗпП України та іншого трудового законодавства, якщо спеціальним законодавством прямо не передбачено інше, застосовуються в спірних правовідносинах, що мають місце, позаяк встановлюють відповідні загальні правила та гарантії і не суперечать нормам спеціального законодавства. Вищевказане спеціальне законодавство не виключає, а передбачає поширення на працівників і службовців органів внутрішніх справ загальних гарантій у сфері праці та її оплати, а також не містить інших, аніж установлені загальним трудовим законодавством, правил стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі (на службі).

Відтак у спорі за вимогами поновленого на роботі працівника (службовця) про компенсацію йому середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі (на службі) та за похідними вимогами, в тому числі, про відшкодування моральної шкоди, відповідачем є саме роботодавець, який повинен був вчинити, але не вчинив відповідні дії (видати наказ, допустити особу до роботи тощо).

Та обставина, що органи міліції, а в подальшому органи поліції були/є органами виконавчої влади зі спеціальним статусом, фінансування яких здійснюється як за рахунок коштів Державного бюджету України, так і за рахунок коштів, що надходять з інших не заборонених законом джерел (ст.ст. 1, 24 Закону № 565-XII, ст.ст. 1, 105 Закону № 580-VIII), не створює правових підстав для пред`явлення позову про компенсацію середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення суду про поновлення працівника на службі з похідною вимогою про відшкодування моральної шкоди до держави України чи до Державного казначейства України, а не до відповідального за порушення прав працівника роботодавця, яким у даному конкретному випадку є УМВС України в Закарпатській області.

ОСОБА_1 не пред`являв позову до держави України, натомість визначаючи у позовній заяві суб`єктний склад відповідачів вказав такими Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Державну казначейську службу України. Водночас прохальну частину позовної заяви в первісній редакції сформулював таким чином, що просив стягнути кошти з Державного бюджету України. Прохальну частину зміненої позовної заяви позивач сформулював таким чином, що відповідачем визначив юридичну особу Державну казначейську службу України та просив стягнути кошти з цієї служби, проте, за рахунок Державного бюджету України шляхом списання їх із єдиного казначейського рахунку за шкоду, заподіяну правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення.

Тим часом, законом установлений спеціальний порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України:

шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч. 1);

право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2);

шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6);

порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7).

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон № 266/94-ВР) встановлює конкретні умови відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, така шкода (зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій) у разі реабілітації особи відшкодовується державою у повному обсязі за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ст.ст. 1, 2, 3, 4).

Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 (реєстрація в Мін`юсті Україні від 06.03.1996 за № 106/1131), передбачено, що відшкодування громадянинові шкоди (зокрема, втраченого середньомісячного заробітку) провадиться за рахунок коштів державного бюджету шляхом перерахування коштів органами Державного казначейства України (п.п. 7, 8, 9, 13).

Тож за рахунок коштів державного бюджету шляхом перерахування коштів органами Державного казначейства України відшкодовується шкода, завдана особі за обставин, передбачених ст. 1176 ч.ч. 1, 2 ЦК України, ст.ст. 1, 2 Закону № 266/94-ВР, яких у справі, що розглядається, немає. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії, бездіяльності, незаконного рішення правоохоронного органу відшкодовується на загальних підставах (ст. 1176 ч. 6 ЦК України), при цьому, слід враховувати, що йдеться про шкоду, заподіяну під час виконання таким органом відповідних функцій держави (власне службової діяльності), а не в трудових відносинах зі своїми працівниками (службовцями), в яких правоохоронний орган в особі відповідного підрозділу виступає роботодавцем.

На час розгляду справи судом УМВС України в Закарпатській області () перебуває в стані припинення, проте, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не внесений запис про припинення юридичної особи, тож юридична особа не припинена (ст. 104 ч. 5 ЦК України). Твердження позивача про припинення цієї юридичної особи та про те, що цей відповідач не може нести матеріальну відповідальність за свої дії, помилкові. Питання правонаступництва державних органів, відповідних юридичних осіб публічного права вирішуються в контексті збереження та безперервності функцій держави і державного управління у відповідних сферах безвідносно до реорганізації чи ліквідації певних державних органів та/або юридичних осіб, чи припинення відповідних функцій держави. Ці питання щодо органів внутрішніх справ і поліції у зв`язку з набранням чинності Законом № 580-VIII, а також враховуючи ухвалені в адміністративній справі № 807/252/16 судові рішення апеляційним судом у даній цивільній справі не розглядаються, а відповідні обставини не оцінюються.

Позивач наведеного вище не врахував та обрав конструкцію позову, за якою пред`явив його змішавши недопустимим чином цілком різні обставини, фактичні та правові підстави і мотивацію. Позивач сформулював вимогу зміненого позову про стягнення коштів з Державної казначейської служби України, проте, за рахунок Державного бюджету України шляхом списання їх із єдиного казначейського рахунку за шкоду, заподіяну правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення. Втім, ані Державна казначейська служба України як державний орган (юридична особа), ані держава Україна за рахунок коштів Державного бюджету України не відповідають перед позивачем за невиконання УМВС України в Закарпатській області рішення суду про поновлення на роботі, а передбачених законом спеціальних підстав на покладення на державу (а не на Державну казначейську службу України як на державний орган (юридичну особу)) майнової відповідальності за спричинену позивачу шкоду наразі немає. Вимогу про стягнення коштів власне з УМВС України в Закарпатській області позивач не пред`являв.

Такі обставини виключали можливість задоволення як вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, так і похідної вимоги про компенсацію моральної шкоди незалежно від того, якими фактами та доказами вони обґрунтовувалися.

Обґрунтовуючи свою позицію в апеляційному суді представник позивача посилався і на ухвалене після вирішення справи судом першої інстанції Рішення Конституційного Суду України від 21.07.2021 № 4-р(ІІ)/2021 у справі № 3-107/2020(221/20) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII, яким цей пункт Закону визнано таким, що не відповідає Конституції України.

У цьому Рішенні зазначено, зокрема, що з метою захисту прав та інтересів суб`єкта права на конституційну скаргу Конституційний Суд України вважає, що ОСОБА_2 має гарантоване Основним Законом України право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якої він зазнав унаслідок застосування до нього пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580, який згідно з цим Рішенням порушує приписи Конституції України; ухилення держави від здійснення такого відшкодування знижує довіру до держави та органів державної влади й суперечить Основному Закону України.

Однак, право на відшкодування шкоди, яке саме по собі не може заперечуватися в разі наявності факту заподіяння шкоди, реалізується особою вільно, особа з цією метою повинна діяти в передбачений матеріальним і процесуальним правом спосіб, довести в належний процесуальний спосіб свої вимоги, які як за підставами, змістом, так і за суб`єктним складом відповідачів повинні відповідати фактичним обставинам, вимогам закону та забезпечувати в разі їх задоволення ефективний захист права. У справі, що розглядається, розпорядившись своїми правами на власний ризик і розсуд, ОСОБА_1 пред`явив позов, законних підстав для задоволення якого немає, на що ухвалення Конституційним Судом України згаданого Рішення не впливає. Понад те, слід враховувати положення ст. 13 ч. 1, ст.ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України щодо підстав і меж позову та апеляційного перегляду рішення суду, позивач пред`явив позов із відповідним суб`єктним складом відповідачів із підстав, що пов`язувалися з невиконанням рішення суду про поновлення його на службі, а не з підстави щодо неконституційності норм закону.

Відтак на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу позивача, яка правильності по суті та законності рішення суду першої інстанції не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 травня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 14 липня 2022 року.

Судді