ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2358/22 Справа № 175/1747/18 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 27 лютого 1965 року між нею та ОСОБА_1 укладено шлюб, який було розірвано 29 травня 2001 року. За період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за спільні кошти позивача та відповідача був побудований та набутий у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 . Згідно рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про присвоєння поштової адреси №164 від 16.12.2009 року, була уточнена та упоряджена нумерація житлового будинку в домоволодінні з АДРЕСА_2 , присвоєна нова адреса домоволодіння, а саме: АДРЕСА_1 . Відповідач протягом останнього року привласнив правовстановлюючі документи, перешкоджає позивачці в доступі до спільного майна, чим порушує її права. Крім того, відповідачу 79 років, в нього є жінка, яка молодша його на 25 років та він неодноразово погрожував позивачці, що подарує цій коханій жінці їх спільний з позивачкою житловий будинок. Враховуючи вищезазначене, позивачка була змушена звернутися до Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" Дніпровської районної ради Дніпропетровської області" з метою отримання інформації щодо права власності на спільне майно. Загальна вартість зазначеного спільного майна становить 148709,00 грн. Тому позивач просила розділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 порівну по 1/2 кожному; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 житлового будинку А - загальною площею 128,9 кв.м., житловою 51,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку А - загальною площею 128,9 кв.м., житловою 51,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що за час шлюбу позивач та відповідач набули у спільну сумісну власність подружжя житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та квартиру за адресою по АДРЕСА_3 . Ринкова вартість вказаного будинку становить 297418,00 грн., а квартири 464137,37 грн. Відповідач фактично не проживала та не користувалася житловим будинком та втратила будь-який інтерес в користуванні ним. Її зареєстроване місце проживання зазначено в м. Дніпрі, а останнє зареєстроване місце проживання з 1999 року зазначено за адресою по АДРЕСА_3 , тобто саме в тій квартирі, яку позивач просить залишити на праві власності за нею. Крім того, в будинку фактично проживає його інша сім`я, дружина, а також за час непроживання з відповідачем, позивач здійснив перебудову, ремонт будинку за власні кошти та внаслідок таких дій значно збільшив вартість цього об`єкту майна. Крім того, позивач зазначає, що квартира має більшу ринкову вартість ніж будинок, а тому права відповідача не будуть порушені. Тому позивач за зустрічним позовом просив поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на нього; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою по АДРЕСА_3 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на неї.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 тазустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 128,9 кв.м, житловою площею 51,7 кв.м; за описом об`єкта: літ А - житловий будинок, загальною площею -128,9 кв.м, житловою площею -51,7 кв.м; літ а - відкрита веранда, літ. Б - гараж, літ. В - сарай, літ. Г - вбиральня, №1 - колодязь, № 2 ворота з хвірткою, № 3 - огорожа, з/я. - зливна яма, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 128,9 кв.м, житловою площею 51,7 кв.м; за описом об`єкта: літ А - житловий будинок, загальною площею -128,9 кв.м, житловою площею -51,7 кв.м; літ а - відкрита веранда, літ. Б - гараж, літ. В - сарай, літ. Г - вбиральня, №1 - колодязь, № 2 ворота з хвірткою, № 3 - огорожа, з/я. - зливна яма, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , що складається з: 1 - коридор, 2 - жила кімната, 3 - кухня, 4 - кладова, 5 - санвузол, балкон, жилою площею 17.0 кв.м, загальна площа 32.8 кв.м. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , що складається з: 1 - коридор, 2 - жила кімната, 3 - кухня, 4 - кладова, 5 - санвузол, балкон, жилою площею 17.0 кв.м, загальна площа 32.8 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 743,55 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1487,09 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення шляхом відмови у задоволенні первісного позову, задовольнивши зустрічні позовні вимоги повністю.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 27 лютого 1965 року між ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 до укладання шлюбу) та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який був зареєстрований Будинком щастя Ленінського району м. Дніпропетровська 27.02.1965 року, актовий запис №277 (а.с. 26 т.1).

29 травня 2001 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 29 травня 2001 року, актовий запис №274 (а.с. 27 т.1).

В період шлюбу сторонами було набуто наступне майно:

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою по АДРЕСА_1 , загальною площею 128,9 кв.м, житловою площею 51,7 кв.м; за описом об`єкта: літ А - житловий будинок, загальною площею -128,9 кв.м, житловою площею - 51,7 кв.м; літ а - відкрита веранда, літ. Б - гараж, літ. В - сарай, літ. Г - вбиральня, №1 - колодязь, № 2 ворота з хвірткою, № 3 - огорожа, з/я. - зливна яма, який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 24.10.1997 року Кіровською селищної радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області рішенням №36 від 17.09.1997 року, зареєстрованого в Новомосковському БТІ 24.10.1997 року за №19-405 (а.с.146-147 т.1);

- квартиру, розташовану за адресою по АДРЕСА_3 , що складається з: 1 - коридор, 2 - жила кімната, З - кухня, 4 - кладова, 5 - санвузол, балкон, жилою площею 17.0 кв.м, загальна площа 32.8 кв.м., право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба О.А., реєстр №3087, зареєстровано в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 19.05.1999 року, записано в реєстрову книгу №449п за реєстровим №652-154. (а.с.150 т.1).

Згідно рішення Кіровської селищної Ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 16.12.2009 року про присвоєння поштової адреси, було уточнено та упорядочено нумерацію житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами з АДРЕСА_2 та присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 . (а.с.148 т.1).

Відповідно до звіту про оцінку майна №РВ-180510-009 від 10.05.2018 року, вартість житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 складає 297418,00 грн. (а.с.7-17 т.1).

Позивачем за зустрічним позовом надано звіт про оцінку майна від 15.07.2019 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири, розташованої за адресою по АДРЕСА_3 становить 464137,37 грн. (а.с.155-157 т.1).

Зі звіту про оцінку майна №РВ-191016-006 від 16.10.2019 року, наданого позивачем за первісним позовом, вбачається, що ринкова вартість житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 , складає 860053,00 грн. (а.с.180-190 т.1).

Позивачем за зустрічним позовом надано звіт про оцінку майна від 30.10.2020 року, відповідно до якого ринкова вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складає 700038,13 грн. (а.с.248) та звіт про оцінку майна від 30.10.2020 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , складає 700315,98 грн.

Зі звітів про оцінку майна від 20.04.2021 року, наданих позивачем за первісним позовом вбачається, що ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , складає 553000,00 грн., а ринкова вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складає 904600,00 грн.

Представником позивача за зустрічним позовом, адвокатом Соловей В.А., надано звіт про оцінку майна від 13.05.2021 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , складає 800000,00 грн.

Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України вказаний кодекс регулює правові відносини, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року.

До 01 січня 2004 року чинним був Кодекс про шлюб та сім`ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Статтею 28 КпШС встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За змістом ч. 2 ст. 29 КпШС поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до роз`яснень пункту 22 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток.

Відповідно до статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу (стаття 29 КпШС).

Отже, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Так, Пленум ВСУ вказав, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка не спростована сторонами у справі; встановивши, що спірні житловий будинок та квартира набуті у власність під час перебування сторін справи у зареєстрованому шлюбі, під час спільного проживання, приймаючи до уваги зміст позовних вимог, - місцевий суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , кожен, мають право на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири за адресою по АДРЕСА_3 .

Разом з тим, до ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення у справі, відповідачем за первісним позовом подано заяву про застосування строку позовної давності.

За положеннями статті 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано 29 травня 2001 року.

Уфактичному користуванні позивачки за первісним позовом, перебуває квартира по АДРЕСА_3 , право власності на яку також зареєстроване за нею. Крім того, місце проживання ОСОБА_3 з 07.05.1999 року також зареєстроване у вказаній квартирі, що підтверджується копією її паспорту (а.с. 23-24 т.1).

В свою чергу, у фактичному володінні (користуванні) відповідача за первісним позовом перебуває житловий будинок по АДРЕСА_1 , право власності на який також зареєстроване за ним. Місце проживання ОСОБА_1 , згідно копії його паспорту, з 22.05.2008 року також зареєстроване у вказаному будинку (а.с. 139 зворот т.1).

Крім того, відповідач за первісним позовом створив нову сім`ю, зареєструвавши 16 червня 2001 року шлюб у відділі РАГС Ленінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська з ОСОБА_5 (а.с. 163). Місце проживання дружини ОСОБА_1 також зареєстроване з 22.05.2008 року у спірному будинку (а.с. 161-162 т.1).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши подання ОСОБА_3 позовної заяви 11.05.2018 року, що стверджується штампом вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 3 т.1); після розірвання шлюбу 29 травня 2001 року позивач за первісним позовом зареєстрована проживаючою у квартирі по АДРЕСА_3 , а право власності на житловий будинок зареєстрований за відповідачем, - колегія дійшла висновку, що про порушене право ОСОБА_3 дізналась не пізніше червня 2001 року, адже спірним будинком вона не володіла та у ньому не проживала і право власності на нього в цілому було зареєстроване за відповідачем. Більше того, з червня 2001 року відповідач створив нову сім`ю та проживає з нею в спірному домоволодінні.

Позивачка за первісним позовом надтривалий час спірним будинком не цікавилась, питання про вселення до будинку, про його поділ не ініціювала. У сторін склався сталий порядок користування житлом: позивачка квартирою, а відповідач зі своєю новою сімєю будинком; сторонами справи фактично було досягнуто домовленості щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

З урахуванням вищевикладеного, встановивши значний пропуск позивачкою за первісним позовом строку позовної давності, що становить 16 років та 11 місяців, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні первісного позову, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо вимог позовної заяви за зустрічним позовом, то вона задоволенню не підлягає, адже право власності та фактичне володіння (користування) спірним нерухомим майном перебуває у відповідності до вимог зустрічного позову і фактично не оспорюється сторонами.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова