КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8312/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2019 року у справі за позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінстрім», про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінстрим», про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалась на те, що 30 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/9441/74/44115, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 280 000,00 дол. США, а останній зобов`язався у строк до 30 серпня 2026 року повернути кредитору зазначену суму та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12 % річних, комісію згідно з умовами договору та тарифами кредитора, а також виконати всі інші зобов`язання у порядку та у строки, визначені кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 30 серпня 2006 року укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П.

Предметом іпотеки за зазначеним договором є нерухоме майно - земельна ділянка та домоволодіння, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

15 вересня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» укладені договори відступлення права вимоги за зазначеними кредитним договором та договором іпотеки. 15 вересня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінстрим» укладені договори відступлення права вимоги за зазначеними кредитним договором та договором іпотеки.

15 вересня 2017 року між ТОВ «Фінстрим» та ОСОБА_3 укладені договори відступлення права вимоги за зазначеними кредитним договором та договором іпотеки.

Посилається на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість, розмір якої на момент відступлення права вимоги становив 46 736 929 грн 94 коп. Вимогу про усунення порушень за кредитним договором відповідач отримав 28 квітня 2016 року, проте у тридцятиденний термін їх не усунув. Відповідно до пункту 5.5.1 договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. У такому випадку цей договір, згідно зі статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, який у цьому випадку є правовстановлюючим документом. На підставі договору відступлення права вимоги за договором іпотеки ОСОБА_3 набула у власність нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідач ОСОБА_1 не погодився на позасудовий спосіб погашення заборгованості, передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», та звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання за кредитним договором не виконані, ОСОБА_3 просила позов задовольнити, зокрема, стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на її користь заборгованість за кредитним договором від 30 серпня 2006 року № 014/9441/74/44115 у розмірі 46 736 92 грн 94 коп, яка складається із: заборгованості за кредитом - 247 751,57 дол. США, що в еквіваленті становить 6 481 680 грн 54 коп; заборгованості за відсотками - 241 551,60 дол. США, що в еквіваленті становить 6 319 476 грн 82 коп; пені - 33 935 772 грн 58 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2019 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 247 751,57 доларів США, заборгованість по відсотках в розмірі 241 551,60 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що договір уступки права вимоги, укладений між ТОВ «Фінстрим» та ОСОБА_3 за своєю правовою природою відноситься до договору факторингу. Зважаючи на суб`єктний склад сторін договору договір відступлення є нікчемним.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив докази, що стосуються переходу права вимоги до нового кредитора, та не дав їм належної правової оцінки.

Крім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що позивач, як іпотекодержатель, звернула стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 36 цього Закону, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними.

Також зазначив, що 25 травня 2011 року було вчинено виконавчий напис, що підтверджує зміну кредитором строку виконання основного зобов`язання. З огляду на те, що строк виконання основного зобов`язання наступив ще у 2011 році, а позов про стягнення заборгованості пред`явлено у 2018 році, позивач пропустив строк позовної давності по заявленим вимогам. При цьому судом першої інстанції помилково не застосовано до правовідносин сторін наслідків спливу позовної давності.

Від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.

Вказана апеляційна скарга вже була предметом розгляду в апеляційному суді.

Постановою Київського апеляційного судувід 07 листопада 2019 року рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2019 року - скасовано. У задоволенні позову - відмовлено.

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У лютому 2021 року на адресу Верховного Суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «Грета Фінанс» про заміну сторони позивача правонаступником.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «Грета Фінанс» про заміну сторони позивача правонаступником - задоволено.

Замінено позивача ОСОБА_3 правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «Грета Фінанс» .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 - задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні 20 грудня 2022 року представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у позивача, як нового кредитора за кредитним зобов`язанням,

виникло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 . Докази нікчемності укладених договорів відступлення права вимоги, або їх недійсності в матеріалах справи відсутні.

Доводи відповідача щодо необґрунтованості розміру нарахованої заборгованості, звернення стягнення на іпотечне майно та відповідне зменшення розміру заборгованості за відсутності доказів на здійснення

проплат або вартості іпотечного майна не можуть бути взяті судом до уваги. Вчинення 25 травня 2011 року виконавчого напису про звернення

стягнення на іпотечне майно не свідчить про пропуск строку позовної давності по заявленим вимогам.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 30 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/9441/74/44115, за яким банк надав позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався використати кредит за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити відсотки за користування кредитним коштами, а також виконати інші зобов`язання, визначені цим договором (а.с.3-4, т.1).

У п.1.1, 1.2, 2.1 договору визначено, що кредитор надає кредит в розмірі 280 000 дол. США на строк користування до 30 серпня 2026 року, зі сплатою відсотків у розмірі 12,00% річних, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити відсотки та платежі за кредитом, а також комісії на умовах та в строки, встановлені даним договором і виконати свої обов`язки за договором у повному обсязі (а.с.3-4, т.1).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно умов п.3.5 кредитного договору ОСОБА_1 мав вчасно сплачувати відсотки, нараховані за користування кредитом і частку кредиту у визначений договором порядку та строки.

У п.9 кредитного договору передбачено, що за кожен календарний день прострочення виконання будь-яких грошових зобов`язань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний календарний день прострочення. (а.с.4 зворот, т.1).

У п.6.5 кредитного договору вказано, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у разі невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором.(а.с.4, т.1).

Також сторони при укладенні договору погодили, що таке дострокове погашення позичальником заборгованості має бути здійснене протягом 30 календарних днів з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від кредитора з вимогою дострокового погашення.

Тобто, ОСОБА_1 мав прострочену заборгованість, про що йому направлені вимоги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

15 вересня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/9441/74/44115, за яким в порядку та на умовах, визначених Договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє первісного кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за Кредитним договором (а.с.11-13, т.1).

15 вересня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінстрим» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/9441/74/44115 від 30 серпня 2006 року (а.с.18-19, т.1).

15 вересня 2017 року між ТОВ «Фінстрим» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки до кредитного договору № 014/9441/74/44115 від 30 серпня 2006 року (а.с.26-27, т.1).

Відповідно до додатку № 1 до договору відступлення права вимоги від 15 вересня 2017 року станом на 15 вересня 2017 року заборгованість боржника ОСОБА_1 перед первісним кредитором становить 489 303,17 дол. США та за пенею 33 935 772 грн 58 коп. та складається із заборгованості за кредитом - 247 751,57 дол. США, що в еквіваленті становить 6 481 680 грн 54 коп.; заборгованості за відсотками - 241 551,60 дол. США, що в еквіваленті становить 6 319 476 грн 82 коп.; заборгованості за пенею - 33 935 772 грн 58 коп (а.с. 28, т.1).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджено, що 01 листопада 2017 року державним реєстратором Козловим Ю. В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що були предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним з ОСОБА_1 , за ОСОБА_3 (а.с.33-34, т.1).

Підставою виникнення права власності ОСОБА_3 на вказане іпотечне майно зазначено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки (а. с. 33-34).

Судом встановлено, що спір у справі № 369/12362/18 виник у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за кредитним договором від 30 серпня 2006 року № 014/9441/74/44115.

Виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою, заставою нерухомого майна.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, 01 листопада 2017 року позивачка вжила заходів до звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття його у власність.

Позивачем було зареєстроване право власності на нерухоме майно, передане в іпотеку АППБ «Аваль» за іпотечним договором від 30 серпня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 2934з, а саме земельну ділянку та домоволодіння, загальною площею 430 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно п. 3.1.8 іпотечного договору у випадках, якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право в судовому порядку вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця.

Відповідно до ч.1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції від 19 жовтня 2016 року) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.1 ст.37 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції від 19 жовтня 2016 року) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції від 19 жовтня 2016 року) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ч.4 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок укладення договору відступлення права вимоги позивач став новим кредитором щодо зобов`язань ОСОБА_1 перед банком.

Колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право позивача як кредитора за зобов`язанням боржника вважається таким, що виникло в момент укладення договору та нотаріального посвідчення договору іпотеки.

Посилання відповідача щодо неможливості позивача бути стороною договору факторингу судом першої інстанції правильно не взято до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що укладені договори відступлення права вимоги є нікчемними або недійсними, не заявлено клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні.

Також, суд першої інстанції не прийняв до уваги тверджень відповідача про необґрунтованість позовних вимог щодо розміру нарахованої заборгованості по тілу кредиту та відсотках, звернення стягнення на іпотечне майно та відповідне зменшення розміру заборгованості, оскільки жодних доказів ні здійснених проплат, ні вартості іпотечного майна суду відповідач не подав.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач вказував, що виконавчий напис нотаріуса вчинений 25 травня 2011 року, а до суду із цим позовом звернувся лише у лютому 2018 року.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З виконавчого напису вбачається, що пропонується звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог кредитора про стягнення заборгованості, зокрема, по тілу кредиту в розмірі 247 751,57 дол. США, заборгованість по відсотках в розмірі 43 808,29 дол. США. Строк же виконання зобов`язання встановлений до 30 серпня 2026 року, а відповідно до п.6 кредитного договору, право на дострокове стягнення є правом кредитора при дотриманні умов повідомлення боржника.

Дана вимога направлена лише у квітні 2016 року.

Тобто, позивачем дотримано строк звернення до суду.

Відповідно до ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачана користь банку в валюті кредитування - доларах США.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанціїпро те, що боржник порушив умови договору щодо сплати кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 247 751,57 дол. США та відсотків за користування кредитним коштами в розмірі 241 551,60 дол. США.

Згідно ст. ст. 550, 551 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутній будь - який розрахунок заборгованості по пеням, відсутні будь - які пояснення позивача щодо обґрунтованості вимог про нарахування в розмірі 33 935 772 грн 58 коп., їх період, за які порушення умов договору та відповідність їх нарахування умовам кредитного договору.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки не надано доказів відповідно до приписів статей 76 - 81 ЦПК України.

Твердження скаржника відносно не обізнаності переходу прав вимоги від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до позивача та відсутності доказів у матеріалах справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи містять всі докази переходу прав вимоги за кредитним договором № 014/944/74/44115 від 30.06.2006 року.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір відступлення права вимоги який укладено між позивачем та ТОВ «Фінстрим» є нікчемним та є договором факторингу, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів нікчемності договору відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України.

Також апеляційним судом встановлено, що у лютому 2021 року на адресу Верховного Суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « Грета Фінанс» про заміну сторони позивача правонаступником.

Посилаються на те, що 01 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінстрім» укладено договір про розірвання договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 30 серпня 2006 року № 014/944/74/44115 та договір про розірвання договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

На підставі зазначених договорів ОСОБА_3 втратила права кредитора та іпотекодержателя за кредитним договором від 30 серпня 2006 року № 014/944/74/44115 та за договором іпотеки від 30 серпня 2006 року, а ТОВ «Фінстрім» набув права та обов`язки за цими договорами.

02 лютого 2021 року між ТОВ «Фінстрім» та ТОВ «ФК «Грета Фінанс» укладені договори про відступлення права вимоги за кредитним договором від 30 серпня 2006 року № 014/944/74/44115 та договором іпотеки від 30 серпня 2006 року.

Відповідно до умов зазначених договорів, право вимоги за кредитним договором від 30 серпня 2006 року № 014/944/74/44115 та договором іпотеки від 30 серпня 2006 року відступлено ТОВ «ФК Грета Фінанс».

ТОВ «ФК «Грета Фінанс» має право на укладення будь - яких договорів фінансового посередництва та договорів факторингу, який за своєю природою є договором відступлення прав вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності за кредитним договором № 014/944/74/44115 від 30.06.2006 року за якими відповідачі отримали грошові кошти сплив, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні заяви кредитора про вчинення виконавчого напису. Скаржником не надано ні заяви кредитора, ні письмові докази на підставі яких був вчинений виконавчий напис.

Крім того, сама наявність виконавчого напису не є підставою, яка зумовлює перебіг позовної давності, підставою для початку перебігу позовної давності є лише вимога про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені.

Вимога про дострокове повернення кредитних коштів, відсотків за користування кредитом була направлена лише у квітні 2016 року.

Тому наявність виконавчого напису, як і сам виконавчий напис не є підставою для початку перебігу позовної давності.

(Постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді