Номер провадження 2/754/2144/22
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 22 липня 2022 року)

21 липня 2022 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Гончаренко М.М., справа № 754/18473/21

ОСОБА_1 - позивач

Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури - відповідач

Вимоги позивача: поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказу про догану, відшкодування моральної шкоди

ОСОБА_2 - представник відповідача

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувшись до суду з позовом, який на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2021 подавався в новій редакції, а також вимоги якого збільшувались у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і в якому позивач просить: визнати наказ № 266-ос від 27.10.2021 про звільнення незаконним, скасувати цей наказ і поновити позивача на посаді провідного інженера з охорони праці; визнати наказ № 265-ос від 27.10.2021 про застосування дисциплінарного стягнення незаконним і скасувати цей наказ; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 648,04 грн. за кожен день прогулу до вирішення справи в суд, в саме за 189 днів в сумі: 122472,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача: 50000 грн. - моральної шкоди; стягнути з відповідача на користь позивача: 1733 грн. - судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.12.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

У процесі розгляду справи від відповідача до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання наказу № 265-ос від 27.10.2021 про застосування дисциплінарного стягнення незаконним і скасувати цей наказ, оскільки відповідачем даний наказ самостійно скасовано наказом відповідача від 21.02.2022 № 76-ос.

Проти закриття провадження у справі в частині позовних вимог позивач не заперечував.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.05.2022 закрито провадження у справі № 754/18473/21 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання наказу № 265-ос від 27.10.2021 про застосування дисциплінарного стягнення незаконним і його скасування, оскільки даний наказ самостійно скасовано наказом відповідача від 21.02.2022 № 76-ос.

У судовому засіданні позивач позов підтримав посилаючись на незаконність свого звільнення і заподіяння моральної шкоди саме незаконним звільненням, а також позивач відмовився від виклику свого свідка, вимогу про виклик якого судом було задоволено в одному з попередніх судових засідань.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на звільнення позивача з дотриманням трудового законодавства.

Також відповідачем подано відзив на позов з проханням про відмову в задоволенні позову.

Позивачем подано відповідь на відзив у якій позивач зазначає, що причиною звільнення є помста за звернення позивача до Міністерства культури та інформаційної політики України, прокуратури, рахункової палати, держаудит служби, оскільки в цих зверненнях позивач повідомляла про корупційні дії і зловживання керівництва відповідача, що призводило до неодноразових перевірок відповідача.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи суд у судовому засіданні встановив наступне.

Позивач з відповідачем перебували у трудових відносинах і позивач працював у відповідача на посаді провідного інженера з охорони праці.

Тривалість робочого часу позивача складала 40 годин на тиждень, як це передбачено ст. 24 КЗпП України і на роботі позивач мав бути з 09:00 до 18:00, що ніким з учасників справи не спростовувалось і не оспорювалось.

Наказом відповідача від 11.10.2021 № р-92, робочим місцем позивача визначено кабінет № 115 (бібліотека) та при ознайомленні з цим наказом під підпис позивач 12.10.2021 письмово на цьому наказі зазначив про свою категоричну незгоду.

Наказом відповідача від 19.08.2021 № 130-вп позивачу надано частину щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 15 календарних днів з 19.08.2021 по 03.09.2021.

Наказом відповідача від 08.09.2021 № 144-вп позивачу продовжено щорічну оплачувану відпустку на 14 календарних днів з 04.09.2021 по 17.09.2021 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю під час щорічної відпустки.

Наказом відповідача від 18.10.2021 № 181-вп позивачу продовжено оплачувану відпустку на 2 календарних дні з 29.09.2021 по 30.09.2021 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю під час щорічної відпустки.

Відповідно до акту про відсутність на роботі від 20.10.2021, складеного в 18:00 помічником ректора ОСОБА_3 , провідним юрисконсультом ОСОБА_4 , начальником відділу кадрів ОСОБА_5 , старшим інспектором з кадрів ОСОБА_6 , позивач був відсутній на роботі за адресою: АДРЕСА_1 , 01.10.2021, 04.10.2021, 05.10.2021, 06.10.2021, 07.10.2021, 08.10.2021.

Розпорядженням відповідача від 20.10.2021 № р-99, позивача зобов`язано до 13:00 23.10.2021 надати письмові пояснення про причини своєї відсутності на роботі 01.10.2021 та з 04.10.2021 по 08.10.20212021.

Розпорядженням відповідача від 22.10.2021 № р-101, позивача зобов`язано до 13:00 23.10.2021 надати письмові пояснення про причини своєї відсутності на роботі з 16:50 по 18:00 20.10.2021 та з 09:00 по 18:00 21.10.2021.

У своїх двом письмових поясненнях від 23.10.2021 на ім`я ректора НАОМА (абревіатура відповідача) позивач зазначає, що позивачем завчасно повідомлено про зміну дати відпустки з 21.09.2021 на 01.10.2021 та про намір піти у відпустку з 01.10.2021 по 11.10.2021, а також у цих поясненнях зазначається, що позивач звертався на урядову гарячу лінію та вказував на ігнорування ректором НАОМА звернень позивача щодо надання відпусток, просив зобов`язати ректора НАОМА надати відпустку з 01.10.2021 по 11.10.2021 і надіслати позивачу наказ про відпустку, а щодо 21.10.2022, то в своєму другому письмовому поясненні позивач зазначає про свою відсутність а роботі на підставі п. 8.1. колективного договору та про повідомлення начальника відділу кадрів через «Вайбер» про свою відсутність на роботі із-за наявності у позивача направлення до лікаря і про відвідування лікаря є запис у медичній книжці. Додатково в останньому поясненні позивач зазначив, що якби ректор усіх так контролював, то в академії настав би комунізм з райським садом та що позивач ректору не ворог, просто з`ясувалось, що у нах різні цілі, позивач намагається реанімувати НАОМА, після терору ОСОБА_7 , а ректор виконує замовлення ОСОБА_8 .. Також у цьому ж поясненні позивач вказує ректору: «Давайте домовлятись…».

Додатково в судовому засіданні позивачка повідомила, що 21.10.2021 вона була відсутня на роботі з 09:00 до 12:00 і цей період часу вона відвозила свого сина до лікаря та відвідала Київський апеляційний суд.

Відповідно до свідоцтва про народження від 01.04.2011, позивач є матір`ю ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Відповідно до запису в медичній картці ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має місце запис, вчинений «Лор» 21.10.2021 «Сіркова пробка АД. Рекомендовано перекисі водню по 5 кап. х 5 р/д в праве вухо».

Що ж до відвідування Київського апеляційного суду, то з цього приводу позивач зазначив, що до Київського апеляційного суду позивач 21.10.2021 не викликався і в цей день позивач відвідував Київський апеляційний суд з власної ініціативи.

Також у судовому засіданні встановлено, що 01.10.2021 та за період з 04.10.2021 по 08.10.2021, окрім 21.102021 відповідачем позивачу проведено оплату праці, як працівнику, який присутній на роботі.

02.10.2021 і 03.10.2021 відповідно субота та неділя були вихідними днями.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що в період з 01.10.2021 по 11.10.2021 позивачу відпустка у передбаченому законодавством порядку не надавалась, зокрема, наказ про надання позивачу відпустки відповідач не видавав.

У судовому засіданні позивач не заперечував, що йому не було достовірно відомо чи видавався чи не видавався наказ про надання відпустки на період з 01.10.2021 по 11.10.2021

Наказом відповідача від 27.10.2021 № 266-ос позивача звільнено з займаної посади провідного інженера з охорони праці відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, а саме, відсутність на роботі: 01.10.2021, з 04.10.2021 по 08.10.2021, 21.10.2021.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У судовому засіданні встановлено, що позивач не є членом профспілки.

Відповідно до довідки відповідача від 03.02.2022 № 121-40, наданої на вимогу суду із заробітної плати позивача членські внески не утримувались та не перераховувались на рахунки первинної профспілки НАОМА та проти цього не заперечував у судовому засіданні і сам позивач.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судоми трудових спорів», 24. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу в зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров`я, не може бути звільнений за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП. Власник або уповноважений ним орган можуть у зв`язку з цим розірвати трудовий договір за п. 2 ст. 40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, викладено в постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 161/14225/19, «Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Вказаний висновок висловлений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18).».

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи спір виключно в межах заявлених стороною позивача позовних вимог, суд виходить з наступного.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що 01.10.2021 та з 04.10.2021 по 08.10.2021 і 21.10.2021 позивач був відсутній на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, а саме, самовільно залишив місце роботи без погодження з власником або уповноваженим ним органом.

Повідомлення власника або уповноваженого ним органу про свою відсутність на роботі і погодження з власником або уповноваженим ним органом про свою відсутність на роботі не є тотожними.

Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про недотримання відповідачем вищевказаних норм трудового права при звільненні за прогул та які б давали суду правові підстави для висновку про порушення трудових прав позивача, сторона позивача суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

Та обставина, що за дні прогулу позивачу виплачувалась заробітна плата, як працюючому працівнику, не свідчить про відсутність прогулу, а може лише свідчити про неналежне здійснення контролю самим відповідачем за оплатою праці.

Доводи позивача про те, що відповідач зобов`язаний був видати наказ про надання відповідачу відпуски в період з 01.10.2021 по 11.10.2021 на підставі звернення позивача про надання відпусти є безпідставними, оскільки без видачі роботодавцем відповідного наказу працівнику, останній не вправі самовільно використовувати без погодження з власником або уповноваженим ним органом чергової відпустки.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, яка як вважає позивач йому заподіяна незаконним звільненням, задоволенню не підлягають за недоведеністю порушення відповідачем трудового законодавства при звільненні позивача за прогул.

За таких обставин у задоволенні позову відмовляється.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно ч. 1 і ч. 2, ч. 7 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 7. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки в задоволенні позову відмовляється, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

У свою чергу відповідач на час вирішення спору не надав суду доказів понесення ним судових витрат по справі.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури (місцезнаходження: м. Київ, вул. Вознесенський узвіз, 20, ).

Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: