Справа № 357/3112/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі мирової угоди затвердженої ухвалою Білоцерківського районного суду від 14.03.1996 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрована відповідач по справі, ОСОБА_2 , яка приходиться позивачу бувшою дружиною, та яка з квітня 2021 року в будинку не проживає, добровільно залишила житло, забрала свої речі, побутову техніку, вибувши в інше місце проживання, участі в оплаті комунальних платежів не приймає, виписатись з квартири добровільно не бажає, не з`являється за місцем своєї реєстрації. Факт реєстрації відповідача створює ряд незручностей для позивача як власника житла, а тому позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 25.05.2022 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленям учасників справи.

В судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат Дульдієр О.П. підтримали позовні вимоги.

Відповідач та представник відповідача - адвокат Ковбасюк-Боброва А.І. в судовому засіданні позов не визнали, надали відзив на позов.

Заслухавши пояснення сторін, представників, сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі мирової угоди затвердженої ухвалою Білоцерківського районного суду від 14.03.1996 року, позивач являється власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2008 року (а.с.5).

Встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 25 березня 2005 року, який було розірвано 21 травня 2021 року у Білоцерківському міськрайонному відділі ДРАЦС ЦМУМЮ (м. Київ), відповідний актовий запис № 84 від 14.08.2021року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Як вбачається з довідки наданої Узинською міською радою Сухоліського старостинського округу №7 про місце проживання та склад сім`ї №186 від 19.04.2022 року, в будинку АДРЕСА_1 , зареєстровано двоє осіб: власник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - бувша дружина власника житла й відповідач по даній справі (а.с. 9).

Згідно акта від 20.04.2022 року, складеного в присутності позивача ОСОБА_1 , та сусідів, які проживають в будинку під АДРЕСА_2 , вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 , в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована але фактично не проживає з 02.04.2021 року. (а.с. 7)

Позивач, який був допитаний як свідок, згідно статті 234 ЦПК України, суду пояснив, що з відповідачем по справі - ОСОБА_2 перебував в шлюбі до травня 2021 року. Будинок, де зареєстроване місце проживання його бувшої дружини, належить позивачу, на підставі мирової угоди затвердженої ухвалою Білоцерківського районного суду від 14.03.1996 року. З травня 2021 року сторони припинили сімейні відносини, та відповідач добровільно виселилися з будинку, забравши всі свої особисті речі, побутову техніку, і переїхала проживати до своєї дочки в м.Біла Церква, але в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку. Відповідач не приймає жодної участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг. Позивач зазначив, що відповідач добровільно виселилася, має ключі від будинку, перешкод в користуванні жилим приміщенням їй ніхто не чинив.

Відповідач в судовому засіданні пояснила, що після розірвання шлюбу з позивачем з травня 2021 року по 24.02.2022 року ОСОБА_2 постійно проживала в будинку АДРЕСА_1 , та у зв`язку з військовою агресією, була вимушена проживати у своєї доньки в м.Біла Церква. Наразі, стосунки між сторонами погіршилися, виникають сварки, непорозуміння, позивач морально пригнічує ОСОБА_2 , а тому, відповідачка вимушена й надалі проживати разом з сім`єю своєї доньки . В шлюбі сторони прожили близько 17 років, разом покращували побут в будинку, збільшили будинок, добудували кухню, літню кухню, ванну, туалет, облаштовували інтер`єр будинку для комфортного проживання в помешканні. Позивач після розірвання шлюбу запропонував відновити відносини та проживати й надалі разом, однак в лютому сторони посварилися, позивач образив ОСОБА_2 та вигнав її з будинку, був агресивним, повідомив, щоб вона виписалася. Відповідач ніколи не втрачала інтерес до житла, не відмовлялася від проживання, в спірному будинку знаходяться її речі, деяка побутова техніка, зокрема і нові меблі, які відповідач придбавала в кредит. ОСОБА_2 вважає, що позивач чинить їй перешкоди в користуванні житлом? змінив замок, а тому вона не може потрапити на подвір`я. Позивач не пропонував ОСОБА_2 відшкодувати частину комунальних витрат. Відповідачка не має можливості на даний час зареєструвати своє місце проживання за адресою фактичного проживання.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 , яка проживає по сусідству з позивачем, суду показала, що раніше позивач проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 . Близько року свідок не бачила ОСОБА_2 , зі слів позивача свідку відомо, що сторони не живуть разом. Свідок не знає дати й не може вказати чітко періоду з якого ОСОБА_4 не проживає в будинку позивача.

Свідок ОСОБА_5 , суду показав, що він проживає по-сусідству з позивачем в с.Сухоліси. Востаннє свідок бачив ОСОБА_2 близько року тому. Свідку не відомо, щоб хтось перешкоджав ОСОБА_2 користуватися житлом, зі слів позивача свідку відомо, що відповідач добровільно залишила помешкання.

Свідок ОСОБА_6 , яка більше 20 років знайома з сторонами, суду повідомила, що ОСОБА_7 , довгий час проживала у свекрухи, разом з чоловіком робили ремонт в будинку в с.Сухоліси. Свідок працювала разом з ОСОБА_7 , та їй відомо, що ОСОБА_7 постійно брала кредити, купувала меблі, платила за ремонтні роботи. Сторони разом збільшили і покращили будинок. Свідку відомо, що зимою 2022 року ОСОБА_8 проживала з ОСОБА_1 , оскільки свідок разом з відповідачкою їздили на роботу сільським автобусом. Був випадок, коли ОСОБА_7 була в лікарні, бо позивач її вдарив. На даний час відповідачка не може вселитися і проживати в будинку, бо позивач це заперечує.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , оскільки їх покази не узгоджуються з письмовими доказами по справі та показами позивача, який був також допитаний, як свідок. Свідок ОСОБА_3 , яка підписала Акт про фактичне не проживання ОСОБА_2 не змогла пояснити визначену в акті дату такого не проживання. Свідок ОСОБА_5 пригадав, що в літку 2021 року біля свого подвір`я вітався з ОСОБА_2 та в березні 2022 року бачив, як відповідачка зачиняла ворота подвір`я.

При цьому, позивач підтвердив, що після розірвання шлюбу, в червні 2021 року ОСОБА_2 брала в кредит меблі (диван, ліжко), які знаходяться в будинку позивача. Зазначене спростовує позицію позивача та факти, які він наводить в позовній заяві. Натомість, факт придбання ОСОБА_2 меблів в будинок після 21.05.2021 року підтверджує позицію відповідача, що вона проживала в спірному будинку, принаймні, в літку 2021 року, а отже є безпідставним посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України.

При вирішенні даної справи суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Результат аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини відсутності особи за місцем реєстрації. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Згідно із положеннями статей 395, 401, 406 ЦК України:

Речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц (провадження № 61-16974св20), від 31 травня 2021 року у справі № 310/1912/19 (провадження № 61-3370св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 643/2443/17 (провадження № 61-1731св20) Верховний Суд дійшов висновку про те, що у разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову.

Проаналізувавши надані суду докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не знайшов свого підтвердження в суді, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 , як бувший член сім`ї позивача, має перешкоди для вільного користування спірним житлом. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 у якості правової підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, послався на те, що ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстраційного обліку понад встановлений законом строк. Однак, судом встановлено, що відповідачка не проживає за адресою своєї реєстрації значно менший період, ніж рік, та відповідачка не має вільного доступу до помешкання. Крім того, ОСОБА_2 брала участь в утриманні та ремонті спірного житла, в період шлюбу спільним коштом подружжя будинок був збільшений та покращені умови проживання. ОСОБА_2 не втратила інтерес до помешкання де зареєстроване її місце проживання і де знаходяться спільні речі.

Суд, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки встановлені обставини справи вказують на поважність причин непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні. Такими причинами є : відсутність порозуміння між сторонами, відсутність у відповідача вільного доступу до помешкання. При цьому, суд враховує і відсутність належного обґрунтування причин звернення позивача до суду. Так, позивач зазначив, що реєстрація відповідача є завадою для отримання субсидії на оплату комунальних послуг і, при цьому, позивач не пропонував відповідачці поділити тягар утримання житла.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установивши, що позивач не надав безперечних і достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач була відсутня в будинку з поважних причин понад рік, а також, за відсутності доказів в підтвердження свідомої поведінки відповідача, яка свідчила б про втрату нею інтересу до житлового приміщення, суд дійшов висновку, що позивач не довів заявлених позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 29, 317,391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 15.07.2022 року.

СуддяО. Я. Ярмола