Справа № 758/3129/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Макарчук І.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Бородкіна Д.І., Саада Ш.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРОНА» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона перебувала у правовідносинах з ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРОНА» та з 03.09.2013 виконувала повноваження голови правління, а з 13.05.2015 по контракту виконувала повноваження генерального директора. З 10.11.2021 по 20.01.2022 вона перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами. Однак, незважаючи на цю обставину, 20.12.2021 наглядова рада ПрАТ «СК «КРОНА» своїм рішенням припинила її повноваження як генерального директора та з 21.12.2021 призначила ОСОБА_3 тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора на період з 21.12.2021 до обрання наглядовою радою генерального директора. Після цього, протягом грудня 2021 року наглядова рада ще двічі змінила наступних призначених т.в.о. генеральних директорів, призначивши 28.12.2021 ОСОБА_4 безстроково. При цьому позивачку на засідання наглядової ради не викликали, з наказом про звільнення не ознайомили, в день звільнення всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України жодних розрахунків не провели. Оскільки рішенням наглядової ради із позивачкою припинено контракт на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, вона, у відповідності до ст. 44 КЗпП України, має право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менш ніж шестимісячний середній заробіток. Проте відповідачем такий розрахунок при звільненні позивачки не проведено. У зв`язку з наведеним вона просить суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 188 438,04 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 64 273,44 грн., моральну шкоду у розмірі 188 438,04 грн., а також судові витрати у вигляді 4 411,50 грн. судового збору та 44 114,95 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 02.05.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

04.07.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву та клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Обґрунтовуючи подане клопотання, представник посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у справі №756/12626/18, згідно з якою спір, що пов`язаний з управлінням юридичною особою, є корпоративним, а тому має розглядатись в порядку господарського, а не цивільного судочинства. Представник вказує, що незважаючи на те, що в межах розгляду даного спору позивачка не ставить питання щодо законності її звільнення, однак вимагає виплати вихідної допомоги у зв`язку з тим, що на її думку таке звільнення фактично мало місце, в даному випадку має місце корпоративний спір, у зв`язку з чим наявні підстави для закриття провадження у справі.

У судовому засіданні представники відповідача підтримали клопотання про закриття провадження у справііз наведених у ньому підстав, зазначивши при цьому, що фактично спір між сторонами стосується припинення повноважень позивача як генерального директора, оскільки відповідачем визнається припинення повноважень посадової особи, а не трудових відносин між сторонами, тобто наявний спір, пов`язаний з управлінням юридичною особою.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив щодо закриття провадження у справі, вказуючи на те, що позивачка не оскаржує факт її звільнення, а позов стосується лише захисту трудових прав на компенсацію.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У пункті 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як встановлено судом, позивачкою заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача на її користь невиплаченої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 188 438,04 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 64 273,44 грн. та моральної шкоди у розмірі 188 438,04 грн.

При цьому, як з`ясовано судом із пояснень представників сторін у судовому засіданні, фактично спір між сторонами виник внаслідок припинення повноважень ОСОБА_2 як генерального директора ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРОНА», що відбулося на підставі рішення наглядової ради цього товариства від 20.12.2021.

Із позицій сторін вбачається, що відповідачем визнається припинення повноважень позивачки як посадової особи, а не трудових відносин між сторонами, а позивачка, хоча й не заявляє позовні вимоги щодо законності її звільнення, проте фактично посилається на таке звільнення як на підставу для стягнення заявлених нею грошових сум, зазначаючи, зокрема, що оскільки контракт із нею припинено рішенням наглядової ради на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, вона має право на виплату вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України.

З огляду на наведене, суд визнає обґрунтованими доводи представників відповідача у тому, що в даному випадку наявний корпоративний спір, пов`язаний з управлінням юридичною особою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника чи члена виконавчого органу юридичної особи приватного права та керувалася такими критеріями щодо розмежування підсудності у вказаних справах.

У постанові від 10.04.2019 у справі №510/456/17 (провадження №14-1цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

У постанові від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила узагальнюючий висновок щодо розмежування юрисдикційності спорів між керівниками чи членами органу управління суб`єктів господарювання. За правилами цивільного судочинства розглядаються спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 цього Кодексу (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.01.2010 № 1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України роз`яснив, що реалізація учасниками акціонерного товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього товариства стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на вказане, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Зміст положень частини третьої статті 99 та частини четвертої статті 145 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства відкликати члена виконавчого органу від виконання обов'язків, які він йому визначив.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №756/12626/18 (провадження №61-5889св20).

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 562/304/17 (провадження № 14-471цс18).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Тобто пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України кореспондується з положеннями частини третьої статті 99 ЦК України.

Зміни до статті 41 КЗпП України, а саме доповнення до цієї статті пунктом 5, внесено Законом України від 13.05.2014 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів», який набрав чинності з 01.06.2014. Згідно з пояснювальною запискою до проекту вказаного Закону передбачається, що така підстава розірвання трудового договору забезпечить «можливість розірвання трудового договору без наведення підстав при припиненні повноважень посадових осіб», а в якості компенсації для захисту інтересів останніх гарантує мінімальний розмір вихідної допомоги в розмірі середньої заробітної плати за шість місяців.

Отже, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 ЦК України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене Статутом, і як підстава такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

При розгляді спору щодо розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення, що підтверджує висновок про належний розгляд справи в порядку господарського судочинства.

Такі висновки послідовно висловлювалися Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), від 13.10.2020 у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), від 12.01.2021 у справі №127/21764/17 (провадження № 14-115цс20) та від 23.02.2021 у справі № 753/17776/19 (провадження № 14-163цс20).

Ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРОНА» на підставі рішення наглядової ради цього товариства від 20.12.2021 за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від припинення трудового договору, визначеного трудовим законодавством. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства прийняти рішення про припинення виконання повноважень генерального директора міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання нормами трудового законодавства.

Враховуючи те, що предметом даного спору є стягнення із відповідача на користь позивача сум вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, суд вважає, що такий спір пов`язаний з управлінням юридичною особою, тобто є корпоративним, у зв`язку з чим підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представників відповідача та про закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 255, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Клопотання представників відповідача про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРОНА» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 15.07.2022.

СуддяО. О. Ковбасюк