Справа № 191/4028/21
Провадження № 2/191/1245/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року м. Синельникове Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді - Прижигалінської Т.В.,

за участю секретаря Силкіної О.Г.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Синельниківської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради про визнання права на приватизацію квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Синельниківської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради про визнання права на приватизацію квартири, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що його дід - ОСОБА_2 та його бабуся - ОСОБА_3 отримали квартиру АДРЕСА_1 , як багатодітна родина в період 1965-1970 рік. Ордер на вселення видав виконавчий комітет Синельниківської міської ради від Придніпровської залізниці, так як його дід працював в цей період в даній організації. Родина виховувала трьох дітей - ОСОБА_4 ( мати позивача ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . 20.02.1981 року помирає ОСОБА_2 . Квартира після смерті діда залишилась не приватизована. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 змінили своє місце проживання. 17.07.1989 року помирає бабуся - ОСОБА_3 . В даній квартирі залишились проживати та були прописані : ОСОБА_3 , ОСОБА_9 зі своїми дітьми - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Весь час, поки були живі його родичі, вони проживали однією сім`єю, вели спільний побут, утримували житло, були однією сім`єю. Позивач на даний час є основним єдиним квартиронаймачем. З дня народження по теперішній час він проживає та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , сплачує рахунки за квартирну плату, ремонтує житло. Так, в 2014 році він замінив старі вікна на три нові пластикові, про що підтверджується товарними чеками на придбання вікон від 16.01.2014 року. 29.10.2017 року за власні кошти він зробив ремонт в квартирі, встановив двері, замінив лутку, зробив штукатурні робот. Всі ці витрати та роботи також сплачено ним особисто. В листопаді 2021 року ним поміняно електричне освітлення в будинку, замінена підлога, поміняна повністю електричне постачання. Також ним придбано покриття на підлогу, світильники і дверна коробка, все придбано також за власні кошти. Маючи наміри приватизувати квартиру, в якій він зареєстрований та постійно мешкає, та він є членом сім`ї ОСОБА_2 , звернувся до органу приватизації - Синельниківської міської ради в особі управління житлово-комунального господарства та комунальної власності, з заявою щодо надання йому дозволу приватизувати житло. Рішенням Синельниківської міської ради «Про передачу окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Синельникове» від 30 травня 2007 року №218-13/У, управління житлово-комунального господарства та комунальної власності міської ради визначено органом приватизації майна в тому числі житла, об`єктів власності територіальної громади. Житловий будинок на АДРЕСА_2 є комунальною власністю, про що підтверджується рішенням міської ради від 06.04.2021 року № 121-6/УІІІ «Про перелік об`єктів що є власністю територіальної громади м. Синельникове». Пунктом 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 р. № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за №109/17404 зі змінами внесеними згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 114 від 10.05.2018 року передбачено подання до органу приватизації цілий ряд документів. Ним був підготовлений повний пакет документів для приватизації квартири на АДРЕСА_3 . 30.11.2021 року він отримав листа від органу приватизації, щодо оформлення та передачі в приватну власність квартири на АДРЕСА_3 . з відмовою у зв`язку з відсутністю в поданому пакеті документів ордеру на вселення в зазначене житло. На даний час на АДРЕСА_3 . фактично проживають та зареєстрований : він - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його брат - ОСОБА_10 в 2014 році виїхав до АР Крим на постійне місце проживання. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області він був виписаний з квартири АДРЕСА_1 , визнаний таким що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . 28.09.2005 року помирає його мати. Він та члени його родини не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Вважає, що відповідач безпідставно відмовляє їм в оформленні документів на приватизацію квартири, тим самим порушуючи їх права. Відсутність ордера не може бути причиною відмови в приватизації квартири. Роль ордера є обмеженою так як він регулює лише правовідносини по наданню житла та вселення в житло. Правовідносини житлового найму виникають безпосередньо після вселення осіб в надане житло. З 1981 року і до теперішнього часу власником будинку або його балансоутримувачем не пред`являлись претензії щодо незаконності мешкання у квартирі. Правомірність його заселення та членів його родини не оспорюється самим відповідачем. Вважає, що відмова відповідача в приватизації квартири в якій він постійно мешкає не відповідає вимогам законодавства.

У зв`язку з цим, позивач просить визнати за ним право на приватизацію на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач до початку підготовчого судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Територіальної громади в особі Синельниківської міської ради, в підготовче судове засідання не з`явилася, однак до його початку надала заяву про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Представник відповідача - Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради в підготовче судове засідання не з`явився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі. Просив прийняти рішення згідно чинного законодавства України.

Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, дійшов наступного висновку.

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права ( ч.2 п.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Серія НОМЕР_1 , вбачається, що його батьками є : «Батько ОСОБА_11 », «Мати ОСОБА_9 ».

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому будинку осіб станом на 23.11.2021 року № 5256 від 23.11.2021 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_3 .

Рішенням Синельниківської міської ради п`ятого скликання 13 сесії №218-13/V від 30.05.2007 року Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності міської ради визначено органом приватизації майна ( в тому числі житла об`єктів власності територіальної громади м. Синельникового).

26.11.2021 року ОСОБА_1 на адресу керівника органу приватизації була надана заява, згідно якої останній просив оформити передачу в приватну власність квартиру.

Управлінням житлово-комунального господарства та комунальної власності № 1256 від 30.11.2021 року була надана відповідь ОСОБА_1 , згідно якої останньому було рекомендовано звернутися до суду, так як ним не було надано копію ордеру на жиле приміщення.

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками зазначені : «Батько ОСОБА_2 », «Мати ОСОБА_3 ».

Згідно копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно довідки відділу реєстрації актів цивільного стану по місту Синельникове Синельниківського МРУЮ, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 29.03.2018 року ОСОБА_10 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Рішення набрало чинності 03.05.2018 року.

Рішенням Синельниківської міської ради 8 скликання 6 сесії «Про перелік об`єктів, що є власністю територіальної громади м. Синельникове № 121-6/VIII від 06.04.2021 року було затверджено перелік об`єктів, що є власністю територіальної громади м. Синельникове згідно з додатком. В додатку 2 значиться й квартира АДРЕСА_2 .

В матеріалах цивільної справи міститься копія виписку з домової книги Синельниківського МКП «ЖЕК-1», в якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_4 .

Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Згідно ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» , об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих Рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності.

Відповідно до ст. 3 цього Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 15 Житлового кодексу Української РСР, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів належить видача ордерів на жилі приміщення.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з пунктами 69, 72 правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі,організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Таким чином, ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який лише дає право на вселення у квартиру.

У своїй Постанові від 24.02.2021 року у справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20) Верховний Суд висловив правову позицію.

Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами статті 345 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", частина друга статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач з самого народження зареєстрований і постійно проживає в спірній квартирі, на даний час є єдиним квартиронаймачем, оскільки несе витрати з її утримання, що підтверджується копіями квитанцій про сплату за квартиру, квитанціями на придбання вікон, законність його проживання відповідачами не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв. Крім того, іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому його "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання за ним права на приватизацію квартири без ордеру є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 47, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 16, 345 ЦК України, ст.ст. 9,15,58 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст.1,2,3,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 4,12,13, 81, 82,206, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Прижигалінська