Справа № 242/6302/21
Провадження № 2/202/1424/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в м. Дніпрі, цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом у якому просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 12 435,50 грн., що складається з 7 987,25 грн. індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 4 448,25 грн. 3 відсотки річних від простроченої суми. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами 5 серпня 2013 року у справі було укладено договір (підписано заяву) № б/н, згідно умов якої відповідач отримав кредит у розмірі 25 000,00 грн. Всупереч чинному законодавству та умовам договору, відповідач належним чином покладені на нього обов`язки перед банком не виконав, порушив умови кредитного договору у зв`язку з чим за період з 30 вересня 2017 року по 30 вересня 2020 року виникла заявлена у позові заборгованість. Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, заборгованість не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк», тому виникла необхідність звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Зі сторони відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності та відзив. Документи мотивовані тим, що гроші позивачу були надані строком до серпня 2014 року, останній платіж зроблено 25 січня 2017 року, з позовом банк звернувся 28 листопада 2021 року, у зв`язку із чим було пропущено строк відведений для звернення позивача за судовим захистом. Також, вважав, що фактично між сторонами не було укладено кредитного договору, оскільки правила та умови не містять підпису відповідача. Вважав, що розрахунок заборгованості здійснено з помилкою.

Суд, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 5 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено кредитний договір з відповідачем шляхом підписання договору на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної карти.

У вказаному договорі зазначено, що відповідач ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банка, які були надані для ознайомлення. Також зазначено, що Умови та правила надання банківських послуг разом із правилами користування платіжними картами, які є невід`ємною частиною підписаного договору.

У вказаному договорі строк дії встановлено до серпня 2014 року, кредитний ліміт 25 000, 00 грн., що також підтверджується індивідуально наданими позивачем довідками.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, згідно якого судом встановлено, що відповідні розрахунки здійснюються на тіло кредиту у розмірі 39 540,66 грн.

Також позивачем надано виписку за договором за період з 5 серпня 2013 року по 10 листопада 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, до моменту звернення до суду із вказаним позовом кредитор мав можливість додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком договір та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) суд зазначає, що наявність у справах неоднакових редакцій та положень Умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Про факт видачі відповідачу кредитних карток за договором № б/н від 5 серпня 2013 року свідчить надані позивачем довідки, згідно якої відповідачу видавались кредитні картки з терміном дії до серпня 2014 року з лімітом 25 000,00 грн.

При цьому суд звертає увагу, що відповідач вказує про відсутність доказів (ненадання позивачем) щодо отримання коштів за договором № б/н від 5 серпня 2013 року, однак відповідний факт не заперечує.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у сумі 25 000,00 грн. в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 625 ЦК України за змістом якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом - суд приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

При цьому посилання сторони відповідача на сплив позовної давності щодо вимог заявлених у позовній заяві суд частково відхиляє з огляду на те, що предметом позову є стягнення сум, передбачених ст.625 ЦК України, а не відсотків за користування кредитними коштами та тіла кредиту, строк дії якого закінчився у серпні 2014 року.

Так, позивач до суду звернувся 28 листопада 2021 року про що свідчить штамп поштового відділення, а суми передбачені ст.625 ЦК України, заявлено за період з 30 вересня 2017 року по 30 вересня 2020 року, тому період за який підлягає стягнення судом визначається з урахуванням 257 ЦК України та у межах заявлених вимог, а саме з 28 листопада 2018 року до 30 вересня 2020 року.

При цьому суд погоджується з зауваженнями відповідача, що позивачем не надано доказів збільшення ліміту з 25 000,00 до 39540,66 грн., а тому розрахунок здійснюється з тіла кредиту у розмірі 25 000,00 грн.

Так, три проценти річних від простроченої суми складають 1 381,34 грн. за 673 дні. Розрахунок здійснено за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році] Де: [Сума боргу] сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] проценти річних; [Кількість днів] кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] кількість днів у календарному році.

Індекс інфляції складає 1 668,20 грн. сукупний індекс інфляції - 106,673%. Розрахунок здійснено за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Де: [Сума боргу] сума простроченого боргу. [Сукупний індекс інфляції] добуток щомісячних індексів за відповідний період.

В іншій частині позовних вимог, а саме стягнення сум, передбачених ст.625 ЦК України, за період з 30 вересня 2017 року по 27 листопада 2018 року суд вважає за необхідне відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог (3 049,54 х 2270:12435,5=556,67).

На підставі викладеного, ст.ст. 526-530, 533, 536, 598, 610-615, 624-626, 638-643, 1046-10561 ЦК України; керуючисьст.ст.12, 13, 81, 141, 247, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» інфляційні витрати у сумі 1 668,20 грн. та три проценти річних у сумі 1 381,34 грн., за період з 28 листопада 2018 року до 30 вересня 2020 року.

В іншій частині позову відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 556,67 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 17 липня 2022 року.

Суддя Г.О. Кухтін