КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 359/3535/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/6260/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Борця Є.О. 03 грудня 2021 року у м. Бориспіль, повний текст рішення складений 13 грудня 2021 року, та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Борця Є.О. 13 січня 2022 року у м. Бориспіль, повний текст рішення складений 20 січня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оніщук Ольга Миколаївна про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частку в цьому майні,

В С Т А Н О В И В

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила:

§ встановити факт припинення у 2001 році шлюбних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ;

§ встановити факт відсутності у відповідача права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 , автомобіля марки «Toyota Highlander», а також земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_3 ;

§ встановити факт проживання позивача однією сім`єю зі ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу;

§ визнати майно, набуте в період часу з грудня 2001 року по жовтень 2008 року, об`єктом їх спільної сумісної власності;

§ визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 , автомобіля марки «Toyota Highlander», а також земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2001 року проживала однією сім`єю зі ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу. Зокрема, в період часу з грудня 2001 року до червня 2003 року вони проживали в квартирі по АДРЕСА_4 . В травні 2003 року у них народився син ОСОБА_3 . В період часу з червня 2003 року до 2010 року позивач разом зі ОСОБА_5 та їх сином ОСОБА_3 проживав в квартирі АДРЕСА_2 . У зв`язку з потребою в розширенні житлової площі ОСОБА_5 придбав земельну ділянку, на якій він побудував житловий будинок по АДРЕСА_3 .

Починаючи з 2010 року ОСОБА_1 разом зі ОСОБА_5 та їх сином ОСОБА_3 проживали не тільки в квартирі АДРЕСА_2 , а також у вказаному житловому будинку. ОСОБА_5 мав намір розірвати з ОСОБА_2 шлюб, який існував лише формально. Однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оніщук Ольга Миколаївна про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частку в цьому майні - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела спільного проживання зі ОСОБА_5 .. Натомість, ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб між ними залишився не розірваним. З огляду на це суд дійшов до висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_5 однією сім`єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, для визнання майна, придбаного в період часу з грудня 2001 року по жовтень 2008 року, об`єктом їх спільної сумісної власності, а також для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку в спірному майні, а тому у задоволенні позову в цій частині вимог ОСОБА_1 відмовив.

Також суд вказав на те, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не був у встановленому порядку розірваний, а тому підстави для визнання припиненими шлюбних відносин між ними відсутні. А тому перелічене вище майно було об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . В матеріалах цивільної справи відсутні докази, що спростовують презумпцію спільності майна подружжя. У зв`язку зі смертю ОСОБА_5 право спільної сумісної власності припинилось: право власності на 1/2 частку на вказане вище майно, ввійшло до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , тоді як у ОСОБА_2 виникло право власності на іншу 1/2 частку в переліченому майні. А тому у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині цих вимог суд першої інстанції також відмовив.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Ухвалено додаткове рішення, стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 34272,802 грн.

Не погодилась із вищезазначеними судовими рішеннями позивач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішень, як таких, що ухвалені з порушенням норм процесуального та матеріального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 постійно фактично проживала з ОСОБА_5 упродовж багатьох років, вела з ним спільне господарство , мала спільний бюджет, за рахунок якого не тільки здійснювала фінансування та забезпечення потреб сім`ї , а і набуття у спільну власність нерухомого майна значної вартості. Також вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_2 тривалий час проживала за межами України, а тому не могла вести зі ОСОБА_5 спільне господарство та спільною працею брати участь у будівництві будинку. Тобто, представник вказує на те, що ОСОБА_2 повинна була довести, що підтримувала подружні стосунки з ОСОБА_5 , однак остання їх не довела, а тому суд мав встановити факт фактичного припинення цих відносин.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 03 грудня 2021 року та додаткове рішення від 13 січня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Левківський Б.К. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Представник відповідача та третьої особи ОСОБА_4 - адвокат Бичков В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Треті особи: ОСОБА_3 та Приватний нотаріус КМНО Онищук О.М., в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Апеляційним судом по суті спору встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т.1 а.с.8-9,36). Після його смерті приватним нотаріусом КМНО Оніщук О.М. була заведена спадкова справа (т.1 а.с.22,32). Із матеріалів спадкової справи вбачаться, що із заявами про прийняття спадщини звернулись: 23 жовтня 2018 року ОСОБА_3 , як син померлого, який на той час був неповнолітнім і діяв за згодою матері ОСОБА_1 ; 19 листопада 2018 року ОСОБА_2 , як дружина померлого; ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , як син померлого. 05 червня 2019 року приватним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину по 1/3 частині кожному (т.6 а.с.2-169).

За життя, а саме 02 жовтня 1987 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_2 .. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 02 жовтня 1987 року (т.1 а.с.115, т.6 а.с.42).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_4 . Це підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26 лютого 1988 року (т.6 а.с.50).

01 листопада 2001 року ОСОБА_5 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_3 від 01 листопада 2001 року та даними КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (т.1 а.с.18, т.3 а.с.146). В цій квартирі має зареєстроване місце проживання відповідач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 з 29 липня 2003 року (т.1 а.с.45, т.7 а.с.73).

30 серпня 2002 року ОСОБА_5 уклав з ТОВ «Житло-буд» договір міни машиномісць, за яким він придбав машиномісце № НОМЕР_4 по АДРЕСА_5 (т.3 а.с.148-149).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_3 , батьком якого був записаний ОСОБА_5 , а матір`ю - ОСОБА_1 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 14 червня 2003 року та даними з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. З реєстру також вбачається, що відомості про визнання батьківства внесені 16 серпня 2013 року (т.6 а.с.18, т.1 а.с.23,33-35).

29 липня 2003 року ОСОБА_8 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2003 року (т.1 а.с.17, т.6 а.с.159). В цій квартирі мають зареєстроване місце проживання позивач та її син ОСОБА_3 з 31 жовтня 2003 року (т.1 а.с.37,38, т.6 а.с.1-а).

13 вересня 2013 року ОСОБА_5 була видана довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 бути його представником в усіх питаннях, що стосуються квартири АДРЕСА_2 . Довіреність видана строком на три роки до 30 вересня 2016 року (т.1 а.с.26).

07 липня 2005 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_9 договір купівлі-продажу, за яким він придбав земельну ділянку площею 0,2448 га з кадастровим номером :01:009:0200 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану в с. Вишеньки Бориспільського району (т.1 а.с.251-255,258-261). 11 жовтня 2005 року на підставі цього договору ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №599121 (т.1 а.с.256-257).

З 08 липня 2005 року ОСОБА_5 було укладено ряд договорів будівництва жилого будинку котеджного типу на земельній ділянці в с. Вишеньки Бориспільського району (т.1 а.с.262-271, т.2 а.с.1-5, т.5 а.с.195-202). В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що будівництво цього об`єкту нерухомого майна було завершено, він був введений в експлуатацію, а також на підтвердження того, що за життя ОСОБА_5 за ним було зареєстровано право власності на вказаний жилий будинок котеджного типу.

Крім того, зі змісту листа начальника РСЦ в м. Києві МВС України від 03 грудня 2018 року вбачається, що за ОСОБА_5 залишився зареєстрованим автомобіль марки «Toyota Highlander», номерний знак НОМЕР_6 (т.1 а.с.20, т.3 а.с.152).

ОСОБА_5 також був засновником підприємств, зокрема ТОВ «Золотоніський завод залізобетонних виробів», ПрАТ «Машинобудівний завод «ВІСТЕК», що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.116-122,129-137).

Позивач згідно з даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань значиться керівником ТОВ «ВІСТЕК» (т.1 а.с.123-128).

ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 мали спільні банківські рахунку у Банку Кіпру з 1994 року (т.1 а.с.139-200). Також наявні дані про спільне користування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 рахунком у банку в Швейцарії в 2013 році та в 2015 році (т.5 а.с.179-181).

Відповідач ОСОБА_2 мала тимчасовий дозвіл на проживання в Республіці Кіпр з 01 березня 1995 року по 18 травня 1996 року, та з 29 листопада 2002 року по 18 травня 2007 року (т.1 а.с.202-211). В 2001 році та 2006 році відповідач отримала паспорт громадянина Греції, де її прізвище вказано « ОСОБА_2 » (т.1 а.с.224-225,230-231).

ОСОБА_5 мав тимчасовий дозвіл на проживання в Республіці Кіпр з 01 березня 1995 року по 18 травня 1996 року, з 01 жовтня 1999 року по 18 травня 2002 року, з 29 листопада 2002 року по 18 травня 2007 року (т.1 а.с.212-228). В 2001 році та 2006 році ОСОБА_5 було видано паспорт громадянина Греції (т.1 а.с.226-229).

Матеріали справи містять копії закордонних паспортів відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , як громадян України, з яких вбачається здійснення численних виїздів за межі України (т.3 а.с.155-193). Ці дані містяться і у листі Головного центру обробки спеціальної інформації від 01 серпня 2019 року щодо громадянки ОСОБА_2 (т.4 а.с.4-6).

31 травня 2006 року ОСОБА_5 діючи від власного імені та від імені своє дружини ОСОБА_11 , уклав договір дарування з сином ОСОБА_4 , за умовами якого передав в дар об`єкт нерухомого майна. Цей договір укладений і посвідчений за законодавством Греції (т.1 а.с.234-240).

27 березня 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_11 склали довіреність, за умовами якої вони кожен окремо або разом можуть подавати від імені кожного необхідні документи щодо видачі закордонних паспортів (т.1 а.с.243-250, т.4 а.с.12-21).

В 2008 році ОСОБА_5 притягувався до відповідальності за порушення правил дорожнього руху у Швейцарії (т.4 а.с.22-29,38-41).

ОСОБА_5 12 січня 2017 року видав довіреність ОСОБА_2 на здійснення представництва його інтересів на продаж нерухомості зареєстрованої на його ім`я та ім`я дружини в Республіці Кіпр (т.1 а.с.241-242).

Також в матеріалах справи наявні дані про спільну подорож ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з м. Києва до м. Ларнака (т.6 а.с.226-229).

Стороною відповідача були надані дані про оплату медичних, телекомунікаційний та інших послуг нею та ОСОБА_5 в різних країнах Європи (т.2 а.с.6-207, т.4 а.с.47-253, т.5 а.с.1-51, т.7 а.с.81-84). Також надані дані про медичне обслуговування ОСОБА_5 в Україні, Медичний центр «Добробут» та інших установах (т.2 а.с.212-217, т.3 а.с.1-143).

Матеріали справи містять копії фотографій, надані стороною позивача, на яких містять зображення різних етапів будівництва котеджу та її присутність на цих фото з ОСОБА_5 (т.7 а.с.93-149)

Судом першої інстанції були допитані свідки.

Так, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показали, що ОСОБА_5 проживав разом з ОСОБА_1 в квартирі по АДРЕСА_6 , а свідок ОСОБА_15 показала, що вони жили не тільки у вказаній квартирі, а також у будинку, розташованому в СТ «Золоче».

Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , вказали, що ОСОБА_5 спочатку проживав в квартирі по АДРЕСА_5 , а в подальшому - у будинку в СТ «Золоче» на території Бориспільського району. ОСОБА_1 ніколи не проживала з ним в жодному з цих об`єктів нерухомого майна.

Свідок ОСОБА_20 показала, що їй не відомо, чи проживав ОСОБА_5 однією сім`єю з ОСОБА_1 ..

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Положеннями ст.25 СК України визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

В силу ч.1 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.

В порядку визначеному ч.ч.1,2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного суду України у справі № 1-8/99 (за конституційними поданнями Служби безпеки України та інших про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що до кола членів сім`ї належать дружина (чоловік), їх діти і батьки, проте членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання і ведення спільного господарства, тобто не лише близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

В силу ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у Постанові від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 вказав на те, що аналіз указаних норм (положень ст.ст. 3,21,25,36,74 СК України) дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Верховний Суд установивши, що за життя ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, вказав, що суди зробили обґрунтовані висновки про відмову у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, необхідного для прийняття спадщини.

Колегія відхилила аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 припинили фактичні шлюбні правовідносини ще з 2001 року і це є підставою для задоволення заяви про встановлення юридичного факту.

Дана обставина не має правового значення для вирішення питання наявності спадкових прав.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц, від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 , від 29 квітня 2022 року у справі № 523/6717/15-ц, що свідчить про усталену судову практику у цих правовідносинах.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

З наведених обставин справи вбачається, що померлий ОСОБА_5 02 жовтня 1987 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , який до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 не був припинений в установленому законом порядку. Таким чином, даний шлюб був припинений саме внаслідок смерті ОСОБА_5 .

Аналіз положень СК України дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень ст. 74 СК України необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

А отже встановлення обставин, що ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 у період з 02 жовтня 1987 року до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , є достатньою підставою для відмови у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 фактично не проживала з чоловіком ОСОБА_5 , не має правового значення для вирішення питання про наявність спадкових прав позивача. Разом з тим, вказані обставини не були доведені стороною позивача та були спростовані стороною відповідача належними та допустимими доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку. Обставини проживання відповідача в інших кранах не спростовують обставин перебування у шлюбі, так як дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. До того в матеріалах справи наявні дані і спільного проживання відповідача зі ОСОБА_5 за межами України, отримання ними в один і той же проміжок часу тимчасових дозволів на проживання, доручення один одному прав на представлення інтересів щодо відчуження спільного майна, ведення спільного бюджету та витрат пов`язаних зокрема з наданням медичних послуг для ОСОБА_5 , що свідчить про наявність між ними відносин притаманних подружжю. Натомість в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 вела спільне господарство зі ОСОБА_5 , у них був спільний бюджет та спільні витрати на придбання майна, зокрема майна, яке є предметом даного спору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання за нею права власності на спірне майно, вказані висновки доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Перевіряючи ухвалене судом першої інстанції додаткове рішення апеляційним судом встановлено наступне.

При ухваленні основного рішення судом першої інстанції вказано на те, що оскільки у задоволенні пред`явленого позову відмовлено в повному обсязі, то підстави для відшкодування позивачу витрат на оплату судового збору відсутні. Вказане відповідає положенням ст.141 ЦПК України.

Основне рішення було ухвалене судом першої інстанції 03 грудня 2021 року.

Під час розгляду вказаної цивільної справи представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 здійснював адвокат Вичіков В.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 19 жовтня 2019 року (т.7 а.с.198-200). У промові в судових дебатах, які викладені в письмовій формі, представник відповідача заявив про стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат, докази на підтвердження яких зобов`язався подати протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення (т.7 а.с.183).

Стороною відповідача засобами поштового зв`язку 08 грудня 2021 року направлено заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат понесених на правову допомогу. Так, відповідач вказує, що витратила грошові кошти в розмірі 49715, 00 грн на оплату професійної правничої допомоги. Крім того, договором про надання правової допомоги був визначений гонорар в розмірі 1% від ціни позову та становить 364966, 00 грн. Таким чином, загальний розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу становить 414681,00 грн (49715 + 364966). Також відповідач витратила грошові кошти в розмірі 17136,00 грн на переклад документів та нотаріальне посвідчення вірності перекладу документів.

Матеріалами справи підтверджується, що на оплату професійної правничої допомоги відповідач витратив грошові кошти в загальному розмірі 52450, 00 грн (т.7 а.с.207-220, 250).

Пунктом 4.2 договору про надання правової допомоги від 19 жовтня 2019 року також передбачений гонорар в розмірі 1% від ціни позову (т.7 а.с.199).

Також відповідач витратила на переклад документів та нотаріальне посвідчення вірності перекладу документів грошові кошти в загальному розмірі 17136,40 грн, що підтверджуються квитанціями (т.7 а.с.221, 224, 226, 228).

Стороною позивача в письмовому вигляді наведені заперечення щодо розміру судових витрат відповідача, які зводяться до порушення строків на подання доказів, недоцільність здійснення витрат у зазначеному розмірі, зокрема, вважають що визначений розмір «гонорару успіху», є зловживанням правом. На підставі викладеного просили відмовити у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення у справі. (т.8 а.с.1-8).

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2022 року заява відповідача задоволена частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в загальному розмірі 34272, 80 грн. У задоволенні заяви в частині вимоги про стягнення судових витрат в більшому розмірі відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги залишені без задоволення, а тому відповідач має право на компенсацію понесених нею витрат пов`язаних з розглядом справи. Разом з тим, визначений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції вважав таким, що перевищує інші судові витрати та буде очевидно надмірним фінансовим тягарем для позивача, а тому зменшив цей розмір.

Вказане судове рішення оскаржується стороною позивача, так вимоги апеляційної скарги містять вимогу про скасування даного рішення. Відповідач ОСОБА_2 дане судове рішення не оскаржила. А отже виходячи з положень ч.1 ст.367 ЦПК України, діючи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний вважає, що додаткове рішення в частині відмови у стягненні судових витрат у більшому розмірі перегляду не підлягає.

Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.1 та п.1, п.2, п.4 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги залишені без задоволення, а отже відповідач має право на компенсацію понесених судових витрат пов`язаних з розглядом справи. Стороною відповідача в порядку встановленому процесуальним законом, із додержанням строків, заявлено про понесені витрати та надано належні докази. Стороною позивача в письмовому вигляді подані заперечення, які як вбачається враховані судом першої інстанції, тому витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до розміру інших судових витрат, тобто витрат пов`язаних з перекладом документів, що становить 17136,40 грн, а загальний розмір судових витрат визначений в розмірі 34272,80 грн, що відповідає принципам розумності та справедливості. В доводах апеляційної скарги висновки суду першої інстанції щодо визначеного розміру судових витрат не спростовуються, проте містися вимога про скасування додаткового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновку суду першої інстанції про ухвалення додаткового рішення та визначеного розміру судових витрат, а тому додаткове рішення слід визнати таким, що ухвалено з додержанням норм процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст рішення складений 28 грудня 2022 року.