Провадження №2/523/1863/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

"13" липня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Скороход К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

25.10.2021р. позивачі ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 , яким просять визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовано позовні вимоги тим, що рішенням Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 400 від 22.07.1982 року Розділом № 4 матері позивачки ОСОБА_7 видано ордер на право заселення в квартиру АДРЕСА_1 на склад сім`ї з двох осіб у тому числі ОСОБА_8 . Згодом, родина збільшилася та мати позивачки ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_6 . Зареєстрованими у даній квартирі є позивачі та відповідач ОСОБА_6 . ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відповідач одразу зареєстрував шлюб з іншою особою та виїхав з квартири. Фактично протягом восьми років відповідач не проживав в квартирі, не сплачував комунальні послуги.У 2018 році відповідач ОСОБА_6 повернувся з Австралії, де проживав разом зі своєю новою дружиною та звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до позивачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні позову. Рішення набрало законної сили 30 квітня 2020 року. З того часу, відповідач більше не з`являвся за місцем реєстрації, та позивачам невідомо місце його перебування. Позивачі самостійно несуть витрати за надані житлові комунальні послуги, за утримання квартири. Реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі носить формальний характер, та обмежує право позивачів на розпорядження нею. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Нормативно позивачі обґрунтували свої позовні вимоги: п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, ст. 72 Сімейного кодексу України.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Далеко К.О. від 23 листопада 2021р прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у вказаній вище справі, призначено судове засідання.

У судове засідання, призначене на 07.06.2022 року, з`явилися позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Інші учасник справи в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи сповіщенні належним чином.

Крім позивачів, у судове засідання з`явився свідок ОСОБА_9 , яка надала суду свідчення з приводу не проживання відповідача ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 в яких зазначила, що вона проживає по сусідству з позивачами у квартирі АДРЕСА_2 з 1982 року. Родину позивачів добре знає. В зазначеній квартирі ОСОБА_10 не проживає дуже давно, щонайменше з 2006 року. Раніше в квартирі проживав та був зареєстрований син відповідача ОСОБА_11 , до якого приблизно у грудні 2017 року приїхав відповідач ОСОБА_10 , з чемоданом, та повідомив що він виїжджає за межі України, в Австралію. Наприкінці 2017 року син відповідача - ОСОБА_11 загинув. Через деякий час після цього, відповідач приїхав за місцем реєстрації та сказав, що бажає виписати з квартири позивачів, просив підписати документи, однак свідок відмовилась. Свідок ОСОБА_9 до позивачів іноді заходить в гості, але ні відповідача, ні його речей в зазначеній квартирі не бачила.

У наступне судове засідання позивачі не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі, наполягали на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_10 до судового засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, судова повістка повернулась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що суд розцінює як належне повідомлення. Відзиву на позов, заяв або клопотань відповідач до суду не подавав, причин неявки суду не повідомив. Заявою від 01.06.2022 року, яка надійшла на адресу суду поштою, просив розглянути справу за його відсутності.

Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, заяв про відкладення розгляду справи, належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення, що відповідає ч.1 ст. 280 ЦПК України.

Судом не здійснювалось фіксування судового засідання технічними засобами відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку що позовна заява підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів № 400 від 22.07.1982 року Розділом № 4 матері позивачки ОСОБА_12 видано ордер на право вселення в квартиру АДРЕСА_1 на склад сім`ї з двох осіб у тому числі на дочку ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 є донькою ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_3 є рідними дітьми позивачки ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_4 яка діє інтересах ОСОБА_5 є жінкою покійного ОСОБА_11 , що підтверджується копіє свідоцтва про шлюбу та копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 .

ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: 1) позивач1 ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 2010 року народження (син позивача1), 3) ОСОБА_3 (позивач2), 4) ОСОБА_5 2013 року народження (донька позивача3 ОСОБА_4 та померлого ОСОБА_11 ) та 5) відповідач ОСОБА_6 .

Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Верховний Суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

У цій справі суд бере до уваги, що відповідач у судове засідання не з`явився, будь-які заперечення на спростування доводів позивача суду не надав, а тому за правилами статей 77 80 ЦПК України, оцінює подані позивачем докази щодо належності, допустимості, достовірності та достатності, із урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 липня 2021 року по справі № 227/1044/20.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року по справі № 6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до положень частин 1,2 статті 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Проаналізувавши наведену норму закону, суд дійшов висновків, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності, їх поважність та термін відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний суд при розгляді аналогічних спорів(постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 р. у справі № 209/2642/18).

Виходячи з вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідача ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 , понад шість місяців, комунальні платежі останній не сплачує, його речі в квартирі відсутні. Це підтверджується актом від 31.05.2022р, складеним та підписаними сусідами позивачів, а також свідченнями свідка ОСОБА_9 , наданими у судовому засіданні.

Поважної причини відсутності відповідача ОСОБА_6 за місцем своєї реєстрації: в квартирі АДРЕСА_1 , понад шість місяців, судом не встановлено, як і наявності домовленості між ним та іншими наймачами.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-ІУ від 11.12.2003р. зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення. Зазначена норма вказує на достатність рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житлом для зняття її з реєстраційного обліку відповідним органом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

В цьому випадку, зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на те, що відповідач ОСОБА_10 на спірній житловій площі більше шести місяців не проживає без поважних на те причин, належні йому речі в квартирі відсутні, відсутність за місцем реєстрації понад шість місяців свідчить про свідому поведінку такої особи та про втрату ним інтересу до житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 . Додатково втрата інтересу до наведеного житлового приміщення підтверджується його неявкою до суду, та подачею заяви про розгляд справи за його відсутності.

При цьому, надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, та звертаючи увагу на посилання позивачів у позові на положення ст. 64 Сімейного кодексу України та п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, суд враховує правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17, згідно яких: «Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.»

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що пред`явлені позові вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 12,13,76,141,259,263-265,268,279,280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_6 (1955 року народження)таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складений 18.07.2022р.

Суддя: К.О. Далеко