н/п 2/490/1456/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 р. м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого - судді Чулуп О.С.

при секретарі - Ребрина Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаїв цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

акціонерного товариства "Українська залізниця",

про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (АТ "Українська залізниця") про визнання незаконним та скасування наказу керівника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" про відсторонення від роботи та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, покликається на те, що наказом №14-01/1575 від 29.07.2021р. керівника регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" призначений на посаду машиніста тепловоза 1 класу локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця".

Позивач вказує, що наказом № 306-ОС від 15.12.2021р. керівника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" його відсторонено від роботи з 15 грудня 2021 року до усунення причин відсторонення без збереження заробітної плати.

Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним та таким, що порушує його конституційні, професійні права, оскільки порушене його конституційне право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Позивач вказує, що оскільки в Україні діє принцип верховенства права, то наказом про відсторонення позивача від роботи відповідач здійснює втручання у права позивача, оскільки позивача як працівника залізниці (машиніста тепловоза) поставлено у гірше становище в порівнянні з такими ж іншими працівниками залізниці.Позивач також вказує, що порядок відмови від обов`язкового профілактичного щеплення передбачає можливість отримання від особи, яка відмовляється від профілактичного щеплення, письмової відмови від щеплення (вакцинування). Позивач вказує, що такої його відмови він лікарям не надавав.Позивач вказує також, що відсторонення його від роботи має ознаки дисциплінарного стягнення, проте без доведеності будь-якої вини позивача як працівника залізниці;

Окрім цього, позивач вважає, що оскаржуваний наказ незаконний, оскільки вакцинація проти ковід-19 не включена до календаря обов?язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями, то в оскаржуваному наказі йдеться про строк дії відсторонення від роботи до моменту усунення причин відсторонення, проте вакцинація передбачена лише на час дії карантину, тобто до 31.12.2021р.

Позивач також вказує, що наказом №44-ос від 09.03.20252р. його було допущено до роботи, та відповідно з цього дня почав отримувати заробітну плату. Тому позивач уточнив період за який просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З наведених підстав позивач просить: визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства "Українська залізниця" (АТ "Українська залізниця") №306-ос від 15.12.2021р. про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня відсторонення від роботи - 15.12.2021р. по 09.03.2022р.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст.3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч.1-4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судом встановлено, що згідно з наказом відповідача №139-ос від 22.06.2007р. ОСОБА_1 призначений (переведений) на посаду машиніста тепловоза.

Судом досліджено акт №23 від 14.12.2021р. згідно якого ОСОБА_1 станом на 14.12.2021р. не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцин, або висновок лікаря щодо наявності протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о). Працівник ОСОБА_1 дав письмові пояснення. Згідно даного акту встановлено відмову машиніста тепловоза ОСОБА_1 від проходження обов?язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Працівнику доведено до відома правові наслідки відмови або ухилення від обов?язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 - як відсторонення від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, які зумовити таке відсторонення.

Судом встановлено, що згідно оскаржуваного наказу №306-ОС від 15.12.2021р. -- ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 15.12.2021р. до моменту усунення причини відсторонення. ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати.

Підставою для винесення наказу зазначено акт №23 від 14.12.2021р. про встановлення відсутності факту щодо здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19.

При винесенні оскаржуваного наказу, керівник виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" керувався ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 №1236.

Згідно зі ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи є призупинення з ним трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою. Тобто відсторонення не є дисциплінарним стягненням, як про це вказує позивач, тому роботодавець (відповідач) і не повинен був вчиняти будь-яких дій щодо нібито встановлення ознак дисциплінарного правопорушення.

Тимчасове увільнення працівника від виконання трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та з підстав, встановлених законодавством, є особливим заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, каклюша, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб.

У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частин 1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні, є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення:

1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021р. №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до "Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" (затв. наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021р. №2153) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 04.03.2015р.)

Відповідно до Постанови КМУ №83 від 04.03.2015р. затверджено перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, відповідно до якого у транспортній галузі по м.Київ включено підприємство - АТ Українська залізниця ().

Верховний Суд в постанові від 17.04.2019р. у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.

Оскільки переліком професій не конкретизовано найменування посад, на яких працюють працівники, що підлягають обов`язковій вакцинації, то суд приходить до висновку, що всі працівники виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19

Отже, позивач ОСОБА_1 як працівник виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" підлягав обов?язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, оскільки на той час працював в АТ "Українська залізниця".

Разом з тим, наказ Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» передбачає, що щеплення проводиться в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16.09.2011 №595.

Відповідно до п.3 вказаного "Переліку" протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених у цьому Переліку та інших національних настановах, а у п.4 "Переліку…" визначені абсолютні протипоказання до введення вакцини.

02 листопада 2021 року наказом МОЗ №2394 затверджено форму довідки №028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19».

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.02.2020р. №521 Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб,

який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року N 133, доповнено розділом «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

З оскаржуваного позивачем наказу вбачається, що машиніст тепловоза ОСОБА_1 був відсторонений від роботи без збереження заробітної плати через відсутність вакцинування (щеплення) саме проти COVID-19.

Судом встановлено, що згідно акту №23 від 14.12.2021р., позивач ОСОБА_1 , працюючи машиністом тепловоза виробничого підрозділу АТ"Українська залізниця", посада якого віднесена до тих, працівники на якій підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти COVID-19, не надав керівнику виробничого підрозділу АТ"Українська залізниця" ні довідки відповідної форми про наявність протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, ні сертифікату про проходження вакцинації, що беззаперечно підтверджує відсутність у ОСОБА_1 протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та те, що ОСОБА_1 не вакцинувалася проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

В суді позивач ОСОБА_1 пояснив про своє небажання вакцинуватися проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, вважаючи, що це є його правом, а не обов`язком.

Судом досліджено заяву позивача ОСОБА_1 від 14.12.2021р., поданої позивачем начальнику "Локомотивного депо Миколаїв", згідно якої ОСОБА_1 доводить до відома керівника, що ним прийнято рішення про утримання від щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 до моменту опублікування результатів щодо досліджень вакцини на предмет ефективності та безпечності та відсутності загрози життю людини. ОСОБА_1 вказав, що вакцинація повнолітнім громадянам проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 не є обов?язковою, і проводиться за їх згодою.

За таких обставин, суд вважає, що роботодавець, в особі керівника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв" філії "Одеська залізниця" АТ"Українська залізниця", з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, для забезпечення безпеки усіх учасників залізничного руху, в тому числі і пасажирів поїздів, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», підпунктів 1-2 пункту 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 року №1236, якими на керівників покладено обов`язок забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком, правомірно прийняв рішення про відсторонення від роботи машиніста тепловоза ОСОБА_1 , а відтак оскаржуваний наказ, який прийнятий на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. №1236, відповідає вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Суд також вважає, що держава, встановивши працівникам залізниці, які не мають профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, заборону працювати, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всього колективу працівників залізниці (виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв"), а також пасажирів залізниці, які отримують послугу перевезення, а тому право ОСОБА_1 на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки він не вакцинувався проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, яке є обов`язковим, та не надав медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для вакцинації, відсторонення ОСОБА_1 від роботи має об`єктивне та розумне обґрунтування.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується.

Примушування до вакцинації чинним законодавством України не передбачене, навіть якщо вакцинація проти окремих хвороб є обов`язковою, а тому змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, і з огляду на це чинне законодавство надає право керівникам підприємств, установ, організацій відсторонювати від роботи певних працівників без збереження за ними заробітної плати.

Слід зазначити, що ст.44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства,

а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, і роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності за бездіяльність щодо невиконання контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством України.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що керівник відповідача, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників залізничного руху, діяв у межах своїх повноважень і у відповідності до вимог ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153, постанови КМУ №83 від 04.03.2015р., ст.46 КЗпП України, а відтак правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили таке відсторонення.

У зв`язку з відсутністю правових підстав для скасування наказу та встановленням судом обставин, які вказують на правомірність відсторонення ОСОБА_1 від роботи, не вбачається також і правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 зазначено, що «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Суд не може взяти до уваги доводи позивача щодо недотримання керівником виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв" філії "Одеська залізниця" АТ"Українська залізниця" вимог ч.6 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» щодо не допуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби, оскільки суд вважає достатнім для відсторонення від роботи неподання машиністом тепловоза ОСОБА_1 роботодавцю (керівнику виробничого підрозділу служби СЛГ "Локомотивне депо Миколаїв") довідки відповідної форми про наявність у нього протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 чи сертифікату про проходження вакцинації проти COVID-19 та подання позивачем заяви про відмову від вакцинації.

За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11,15,81,89,258-260 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Українська залізниця " про визнання незаконним та скасування наказу № 306-ОС від 15.12.2021р. виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне депо Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», , адреса: м.Київ, вул. Тверська, буд.5, 03680.

Суддя