Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

14 червня 2022 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М. ,

за участю секретаря судового засідання - Савіцької Д. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що відповідач починаючи з 2009 року в квартирі не проживає, за адресою знаходження квартири не з`являється, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей, які б належали відповідачу, у квартирі не має. Факт реєстрації Відповідача в квартирі грубо обмежує права Позивача, оскільки він змушений самостійно сплачувати більший розмір за комунальні послуги, не має змоги отримувати субсидію в оплаті на комунальні послуги, за власні кошти змушений змінювати прилади обліку газо- та водопостачання. Місце фактичного проживання відповідача, позивачу не відоме, в зв`язку з чим, вирішити питання щодо добровільного зняття з реєстрації не вдається можливим. Позивач зазначає, що такі дії зі сторони відповідача позбавляють її можливості розпоряджатися належним її нерухомим майном на власний розсуд.

Враховуючи, що вказана особа понад одного року в квартирі не проживає та не користується нею без поважних причин, позивачка просить визнати останнього таким, що втратив право користування житлом.

Ухвалою суду від 02 лютого 2022 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач в судове засідання не з`явилась, представником позивача було подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримання позовних вимог у повному обсязі та не заперечення проти заочного рішення суду по справі.

Відповідач в судові засідання, призначені на 10.05.2022 року та 14.06.2022 року не з`явився, належним чином, в порядку визначеному ст. ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомив.

Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням приписів ст. 223 ЦПК України, згідно із статтею 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи й ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позивач є власником ? частини квартири АДРЕСА_2 . Право власності на квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27.09.1993 року виданим Шевченківською районною державною адміністрацією (копія надається). Власником іншої частини вказаної квартири являвся покійний чолові позивача ОСОБА_3 , спадкоємцем якого був відповідач. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.10.2020 року у справі №758/824/18 визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 , за яким спадкоємцем на ? частини квартири визнавався відповідач та рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.09.2021 року у справі №758/5023/21 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину видане відповідачу на ? частини квартири АДРЕСА_1 , а від так, відповідач більше не має прав на частку на майно в указаній квартирі.

В указаній квартирі на разі зареєстровані: позивач та відповідач, який є племінником покійного чоловіка позивача - ОСОБА_3 , однак в квартирі проживає тільки позивач, Відповідач фактично починаючи з 2009 року в квартирі не проживає та за адресою квартири, не з`являється. Місце перебування та проживання не встановлене.

Факт не проживання відповідача в даній квартирі підтверджується Актом обслуговуючого комунального підприємства від 14.02.2011 р. №90, довідкою виданою Комітетом мікрорайону «Рада житлового масиву Виноградар» від 18.04.2019 року, повідомленням Подільського управління поліції від 28.08.2018 р. та від 11.03.2021 р., копії яких містяться в матеріалах справи.

Доказів в здійснені перешкод відповідачу в користуванні жилим приміщенням ні Позивач, ні інші члени сім`ї, не надано.

У сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач з моменту реєстрації місця проживання без поважних причин більше року (більше 10 років) не користується житловою квартирою позивача та відсутній там, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей відповідача в квартирі не має, що в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло.

Водночас відповідно до статті 41 Конституції України, визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Факт реєстрації Відповідача в квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушує його право власності на дану квартиру, оскільки порушує правомочність користування та розпоряджання своєю власністю.

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

В даному випадку, відповідач не є членом сім`ї позивача в розумінні ст. 64 Житлового кодексу України та не веде з позивачем спільне господарство.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди.

Враховуючи викладене, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст. 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втрат право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

відповідач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя М. М. Головчак