У х в а л а

25 липня 2022 року

м. Київ

справа № 127/1974/18

провадження № 61-6817ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною скаргою, в якій просив, а саме: відомості викладені у листі начальника першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі - першого ВДВС у м. Вінниці Центрально-Західного МУ МЮ (м. Хмельницький)) № 128864 від 12 листопада 2021 року визнати неналежними; покласти на суб`єкта оскарження обов`язок надати скаржнику акт державного виконавця від 04 жовтня 2021 року, про який зазначено у оскарженому листі, щодо підтвердження факту відсутності укладання з травня 2016 року кредитною спілки «Злагода» (далі - КС «Злагода») оренди приміщення за договором з орендодавцем по АДРЕСА_1 ; визнати, що арештоване державним виконавцем 14 липня 2015 року майно КС «Злагода» підлягало реалізації, але реалізовано не було, чим скаржнику завдано майнову та моральну шкоду, що визначена виконавчим листом від 13 серпня 2018 року у справі № 127/1974/18 у розмірі 302 674, 60 грн, з яких: майнова та моральна шкода у розмірі 151 137, 30 грн кожна, яку просив стягнути на свою користь; визнати акт державного виконавця від 23 квітня 2021 року таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2022 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2022 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підстави для визнання відомостей, викладених у листі від 12 листопада 2021 року за № 128864, неналежними та скасування акту державного виконавця від 23 квітня 2021 року, як такого, що містить недостовірні відомості, є безпідставними та не підтвердженими жодними доказами. Вимога заявника щодо покладення на суб`єкта оскарження обов`язку надати акт державного виконавця від 04 жовтня 2021 року було виконано шляхом надання заявнику копії такого акту. Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, зазначив, що підстав для визнання арештованого державним виконавцем 14 липня 2015 року майна, таким що підлягає реалізації, немає, оскільки заявнику неодноразово повідомлялось, що згідно з повідомленням ТОВ «Експертно-консалтинговий центр» від 09 жовтня 2018 року № 09-10-18-01, надання висновку експертизи є недоцільним, так як офісні речі у кількості 106 найменувань неробочі, непридатні до використання, цінності не представляють, а витрати на проведення оцінки та реалізації будуть перевищувати їх вартість. Також, суди звернули увагу на те, що у першому ВДВС у м. Вінниці Центрально-Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) на виконанні станом на 12 січня 2022 року перебуває виконавчий лист, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області від 26 квітня 2018 року №127/1974/18 про стягнення з кредитної спілки «Злагода» на користь ОСОБА_1 за договором № 3335 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 11 квітня 2014 року заборгованості у розмірі 151 337, 30 грн та державним виконавцем вчиняються виконавчі дії щодо виконання вищевказаного виконавчого документа, тому підстави для сплати скаржнику моральної шкоди відсутні, оскільки не порушуються права скаржника. Також, суди зазначили, що згідно з актом державного виконавця від 04 жовтня 2021 року за період з 2016 року власником приміщень, що за адресою: АДРЕСА_1 є ТОВ «Балкан Імекс», договори оренди із КС «Злагода» не укладалися, у зв`язку з чим надати довідку щодо оренди цього приміщення неможливо. Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь матеріальної та моральної шкоди, суди зазначили, що в ході судового розгляду цієї справи не встановлено допущення жодної неправомірної дії державною виконавчою службою, тому, відповідно до розділу VIII ЦПК України, підстави для задоволення скарги шляхом стягнення з суб`єкта оскарження коштів відсутні.

18 липня 2022 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення його скарги.

Касаційна скарга містить разом із доданими матеріалами клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень, з яких вбачаються наявні підстави для поновлення процесуального строку.

Частинами першою та другою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судових рішень заявником пропущено з поважних причин, вважаємо за можливе його поновити.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні скарги.

Згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідне діяльність), він залучає до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника.

Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконанні у першому ВДВС у м. Вінниці Центрально-Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) перебуває виконавчий лист, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області від 26 квітня 2018 року № 127/1974/18 про стягнення з КС «Злагода» на користь ОСОБА_1 за договором № 3335 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 11 квітня 2014 року заборгованості у розмірі 151 337, 30 грн.

Листом від 12 листопада 2021 року № 128864 скаржнику надано відповідь за наслідками розгляду його заяви від 21 жовтня 2021 року.

29 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до першого ВДВС у м. Вінниці Центрально-Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) щодо отримання копії документів виконавчого провадження, на що йому було надіслано поштою відповідь в якій зазначено, що надання копії довіреності громадянки ОСОБА_2 є неможливим, оскільки виконавчого провадження щодо стягнення з КС «Злагода» на користь ОСОБА_2 не перебувало, а також згідно з актом державного виконавця від 04 жовтня 2021 року за період з 2016 року власником приміщень за адресою: АДРЕСА_1 є ТОВ «Балкан Імекс», а договори оренди з КС «Злагода» не укладалися, тому надати довідку щодо оренди цього приміщення є неможливим, отже заявнику надіслано копії актів від 22 квітня 2016 року та 23 квітня 2021 року.

Заявник, як довід касаційної скарги зазначає щодо ухилення ВДВС від реалізації майна КС «Злагода» через систему електронних торгів СЕТАМ, штучне знецінення і повернення фактично вже неіснуючий спілці майна, який не приймається судом до уваги, оскільки у першому ВДВС у м. Вінниці Центрально-Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) на виконанні станом на 12 січня 2022 року перебуває виконавчий лист, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області від 26 квітня 2018 року №127/1974/18 про стягнення з кредитної спілки «Злагода» на користь ОСОБА_1 за договором № 3335 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 11 квітня 2014 року заборгованості у розмірі 151 337, 30 грн та державним виконавцем вчиняються виконавчі дії щодо виконання вищевказаного виконавчого документа, відтак дії заявника є передчасними.

Верховний Суд вважає, що правильним є висновок суду першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення скарги й визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця, оскільки

Виходячи з вищевикладеного, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та не вбачає у діях першого ВДВС у м. Вінниці Центрально-Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) неправомірної бездіяльності, а тому скарга ОСОБА_1 повинна бути залишена без задоволення.

Відповідно до статті 124 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання. У статті 11 зазначеного Закону визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно й у повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У зв`язку із цим на нього покладається обов`язок здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення, у спосіб та у порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також Законом України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішення, згідно з яким державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, з оскаржуваних судових рішень вбачається, що ВДВС здійснює усі заходи, необхідні для своєчасного виконання рішення, у спосіб та у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

У рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Відтак, розглядаючи скаргу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази й надали їм належну оцінку, крім того, правильно встановили обставини справи, як наслідок ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Забезпечуючи єдність судової практики, Верховний Суд має стежити за тим, щоб не була вихолощена сама суть доступу до правосуддя. Завданням Верховного Суду є вироблення правової традиції, згідно з якою безмотивне, неаргументоване відступлення від свого ж правового висновку є неможливим; це забезпечить стабільність судової практики, авторитет Верховного Суду, отже й судової влади в цілому.

Отже, постановлені судові рішення, їх зміст та мотивування, а також доводи касаційної скарги, які по суті стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, свідчать про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2022 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2022 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 червня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара