Справа № 308/5265/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.

за участі секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 листопада 2016 року ухвалене головуючим суддею Фазикош О.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення позикового боргу

встановив:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення позикового боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2013 року ОСОБА_1 відповідно до розписки про отримання грошей за договором позики від 01 червня 2013 року отримала від ОСОБА_2 в борг 450 000,00 грн., які зобов`язалась повернути до 01 серпня 2013 року. В подальшому, відповідно до розписки від 23 червня 2013 року відповідач отримала від позивача позику у розмірі 5 000,00 дол. США, що на той момент складало 40 000,00 грн., які зобов`язалась повернути до 01 жовтня 2013 року. Позивач неодноразово звертався до ОСОБА_1 з вимогою про повернення коштів, однак вона відмовлялась їх повернути посилаючись на скрутний майновий стан, всіляко ухиляючись від зустрічей. На момент звернення до суду сума боргу відповідно до курсу НБУ складала: 5 000,00 дол. США х 25,22 грн. по курсу НБУ = 126.100,00 грн.; 450 000,00 грн., що в загальному становить 576 100,00 грн.

Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула, він має право вимагати повернення боргу в судовому порядку, з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3 % річних від суми боргу. За таких обставин, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 576 150,00 грн.

Заочним рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики в розмірі 576 150,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 761,50 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27 січня 2017 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 листопада 2016 року.

Заперечуючи заочне рішення суду в частині розміру позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилається на те, що судом першої інстанції не були забезпечені її права, які передбачені процесуальним законодавством. Судом необґрунтовано визнано неповажними причини неявки відповідача та його представника у судове засідання. Зазначає, що згідно розписки від 23.06.2013 року отримувала від ОСОБА_2 позику у сумі 5 000,00 доларів США, що за курсом становить суму 126 100,00 гривень. Проте договір позики, який датовано 01 червням 2013 року було нею підписано у вересні місяці 2014 року з метою встановлення загальної суми заборгованості з урахуванням у тому числі й рівня інфляції. На час підписання договору позики в такому не було зазначено дати його складання та суми позики у розмірі 450 000,00 гривень начебто отриманої нею від позивача. Весь рукописний текст договору позики, крім її підпису та ініціалів прізвища, вчинений не її почерком та й іншими чорнилами. А розписка від 01.06.2013 року на отримання грошей у сумі 450 000,00 гривень, взагалі нею не заповнювалась та не підписувалась. Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просить змінити заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.11.2016 року та стягнути з неї на користь позивача суму 126 100 грн. згідно розписки від 23.06.2013 року на суму 5000 доларів США та судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

На зазначену апеляційну скаргу адвокат Дудурич І.І., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав заперечення в якому просить апеляційний суд відхилити вимоги скарги. Зазначив, що 01.06.2013 року між сторонами було укладено в письмовій формі договір позики грошових коштів до 01.08.2013 року, а передання грошової суми 450 000,00 гривень було підтверджено розпискою від 01.06.2013 року. Відповідачкою не надано суду належних доказів на підтвердження факту повернення позики. У суді першої інстанції не подавалось клопотання про призначення судової експертизи, допиту свідків, витребування доказів, тощо для підтвердження доводів неотримання зазначених грошей. А звідси, суд першої інстанції мав законні підстави розглянути справу по наявних у матеріалах справи доказах.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11 липня 2017 року відхилено апеляційну скаргу, а заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.11.2016 року залишено без змін.

Проте, постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.11.2019 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 11 липня 2017 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась та своєчасно не подала заяви про поважність своєї неявки та відкладення у зв`язку із цим розгляду справи. Про призначення розгляду справи на 20.12.2022 року о 09 год. 30 хв. була повідомлена судовою повісткою, що підтверджується Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримала 22.10.22р.

ОСОБА_2 повідомлений про час та місце судового розгляду 06.10.2022 року, Т.2, а.с. 99. В судове засідання не з`явився та при цьому подав 20.12.2022 року заяву про недовіру суддям Собослой Г.Г. і Мацунич М.В., яка була розглянута колегією суддів та визнана необґрунтованою.

За змістом ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

А відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (ч. 1 ст. 372 ЦПК України).

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіряючи поважність причин неявки в судове засідання ОСОБА_1 , колегія суддів встановила, що вона завчасно повідомлена судовою повісткою про виклик в судове засідання, яку отримала 22.10.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання призначене на 20.12.2022 року о 09 год. 30 хв. не з`явилась і не повідомила завчасно апеляційний суд про поважність причин неявки в таке судове засідання та/або відкладення розгляду справи з поважних причин. Така поведінка сторони суперечить приписам статей 43, 44 ЦПК України, а тим більше що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З метою запобігання безладному руху справи, розумності тривалості провадження з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що відповідачка не зацікавлена в отриманні додаткових доказів внаслідок невиконання своїх процесуальних обов`язків, колегія суддів дійшла до думки, що розгляд справи можливо провести за відсутності ОСОБА_1 . Неявка ОСОБА_2 у дане судове засідання також не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведені доводи, колегія суддів вважає що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги та доводи заперечення на скаргу, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики грошей на визначений термін, за умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму в позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, що підтверджується умовами договору позики та розписками.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи та відповідає наданим доказам з яким погоджується колегія суддів, зважуючи на наступні мотиви.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила що в матеріалах справи наявний оригінал Договору позики від 01.06.2013 року та в пункті 1.1. зазначено, що Позикодавець в порядку та на умовах визначених даним Договором, надає Позичальнику позику в сумі 450 000,00 гривень, а останній зобов`язується повернути отриману суму в строк і порядку зазначених в даному Договорі, Т.1, а.с. 42-43.

Як зазначено в пункті 2.1. Договору, строк надання позики Позичальнику становить два місяці з моменту реальної передачі всієї грошової суми, а датою повернення такої є 01.08.2013 року.

Пунктом 3.5. Договору передбачено, що підтвердженням повернення позики є передача Позикодавцем розписки Позичальнику.

На підтвердження факту передачі Позикодавцем грошових коштів у сумі 450 000,00 гривень Позичальнику, є розписка від 01.06.2013 року, яку ОСОБА_1 видала ОСОБА_2 на підтвердження отримання грошових коштів згідно Договору позики.

Також, розпискою від 23.06.2013 року підтверджується факт отримання ОСОБА_1 в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США (еквівалент 40 000,00 гривень), які зобов`язалась повернути у строк до 01.10.2013 року, Т.1, а.с. 45.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Та відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) зазначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

А статтею 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та зобов`язань. Договір є одним з підстав виникнення цивільних прав та зобов`язань ( стаття 11 ЦК України ).

Згідно приписів статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умови договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за винятком таких умов та вимог - відповідно до умов ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Та частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

А розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вище було зазначено, між сторонами укладено Договір позики грошей на визначений термін, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 зазначену грошову суму у позику, а остання зобов`язалась повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного Договору та розписками.

ОСОБА_2 згідно даних зобов`язань належним чином виконав умови Договору позики, а саме, передав ОСОБА_1 зазначену суму грошових коштів, проте остання зобов`язання не виконала, отримані у борг грошові кошти у визначений договором термін не повернула.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Та не дивлячись на приписи наведених норм матеріального права, ОСОБА_1 не виконала зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та розписок.

За умовами наведеного вище Договору позики ОСОБА_1 повинна була повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 450 000,00 гривень до 01.08.2013 року, а також згідно розписки від 23.06.2013 року ОСОБА_1 повинна була повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США (еквівалент 40 000,00 гривень) до 01.10.2013 року, проте взяті на себе зобов`язання відповідачка не виконала та не повернула позивачу отриману від нього суму позики.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 визнає отримання від ОСОБА_2 у позику тільки грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США (що за курсом НБУ на час звернення до суду становить 126 000,00 гривень).

Разом з цим, ОСОБА_1 посилалась на те, що Договір позики було нею підписано у вересні місяці 2014 року, який датовано 01 червням 2013 року та на час підписання такого у ньому не було зазначено дати його складання та суми позики у розмірі 450 000,00 гривень начебто отриманої нею від ОСОБА_2 . Такий договір було підписано нею з метою встановлення загальної суми заборгованості з урахуванням в тому числі й рівня інфляції на пропозицію позивача і при цьому були присутні свідки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Весь рукописний текст договору позики, крім її підпису та ініціалів прізвища, вчинений не її почерком та й іншими чорнилами. А розписка від 01.06.2013 року на отримання грошей у сумі 450 000,00 гривень, взагалі нею не заповнювалась та не підписувалась.

На виконання вимог частини 3 статті 10, частини 1 статті 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У статті 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) зазначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У лютому 2020 року та травні 2021 року ОСОБА_1 подала клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи договору позики й розписки від 01.06.2013 року на суму 450 000,00 гривень.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року призначено цивільну справу №308/5265/16-ц до розгляду в апеляційній інстанції.

Справа призначалась до апеляційного розгляду неодноразово з викликом в судові засідання ОСОБА_1 , а також 19.10.2020 року й 18.05.2021 року на адресу ОСОБА_1 надіслано листи в яких їй було роз`яснено необхідність надання нею вільних, умовно-вільних зразків почерку та (або) особистого підпису, а також отримання в ході судового засідання за її участі експериментальних зразків почерку і власного підпису. Проте у жодне судове засідання апеляційної інстанції за наявності у неї обов`язку з розумним інтервалом часу самій цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, ОСОБА_1 не з`явилась, що унеможливило задоволення заявлених клопотань.

За даних обставин, ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи було залишено без задоволення через не доведення таких належними та допустимими доказами.

У частині 4 статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею відповідних процесуальних дій.

07.02.2022 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду клопотання про долучення свідка ОСОБА_3 та при цьому зазначила, що персональні дані свідка будуть надана в процесі судового засідання. Однак, особисті дані свідка так і не були надані відповідачкою колегії суддів, що унеможливило допиту зазначеної особи в судовому засіданні.

Згідно частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Доведеним фактом, який визнає ОСОБА_1 є та обставина, що Договір позики від 01 червня 2013 року підписано безпосередньо як позичальником так і позикодавцем.

Доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 підписала даний Договір позики без зазначення в такому дати підписання та суми позики, колегія суддів не здобула у даних правовідносинах.

Волевиявлення сторони правочину на укладення такого проявляється в його діях, які свідчать про підписання правочину даною особою. При цьому правове значення має згода сторони з таким правочином, яка проявляється у формі проставлення власного підпису, а не факт власноручного написання змісту такого правочину.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З боку ОСОБА_1 відсутні посилання на ті обставини, що під час підписання Договору позики від 01.06.2013 року перебувала під фізичним чи психологічним примусом або обманом з боку ОСОБА_2 . А твердження ОСОБА_1 про те, що підписання договору позики у вересні 2014 року було пов`язане з необхідністю визначення загального розміру боргу з врахуванням інфляційних втрат не знаходить підтвердження належними та безспірними доказами. Із зазначених мотивів відсутні також підстави стверджувати про наявність доказів на підтвердження не підписання ОСОБА_1 розписки від 01.06.2013 року про позику грошей у сумі 450 000,00 гривень від ОСОБА_2 .

Відтак, письмова форма договору позики між сторонами унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до положень частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач довів факт отримання відповідачем грошових коштів у позику, на підтвердження чого до суду подано письмовий доказ - оригінал договору позики від 01 червня 2013 року та розписки від 01.06.2013 р. та 23.06.2013 р.

Відповідач же не спростувала, що спірні кошти 01 червня 2013 року вона не отримувала.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 повинна повернути ОСОБА_2 суму позики у розмірі 126 100,00 грн. та 450 000,00 грн.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд, у зв`язку з чим відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права.

Стосовно посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що суд першої інстанції розглянув справу у її відсутності через невизнання поважними причин її неявки у судове засідання.

У частинах 1 і 3 статті 27 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) зазначено права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі, а саме, особи, які беруть участь у справі, мають право … брати участь у судових засіданнях, подавати докази, … заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, … користуватися правовою допомогою, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно частини 2 статті 77 ЦПК України в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Як зазначено у статті 169 ЦПК України в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції), суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі:

- першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними;

- першої неявки без поважних причин належним чином повідомленого позивача в судове засідання або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, (пункти 2, 3 частини 1).

Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд, (частина 2).

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), (частина 4).

У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частини 1 статті 224 ЦПК України в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції).

З матеріалів справи слідує, що судом першої інстанції було призначено розгляд справи на 03.11.2016 року, але таке не відбулось. ОСОБА_1 подала заяву від 02.11.2016 року про перенесення розгляду справи за станом здоров`я. Та при цьому не долучила до заяви доказу про хворобу. Представник позивача адвокат Дудурич І.В. отримав 03.11.2016 року у суді судову повістку на наступне судове засідання 23.11.2016 року.

Про судове засідання 23.11.2016 року ОСОБА_1 повідомлена 14.11.16р. згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, Т.1, а.с. 38. Та 23.11.2016 року ОСОБА_1 подала заяву про повторне перенесення розгляду справи, оскільки її адвокат затримався у відрядженні. Проте до даної заяви не долучено доказів того, що ОСОБА_1 уклала 21.11.16р. договір з адвокатом Зеленяк С.П. Крім цього, заява не містить зазначення причин з яких безпосередньо ОСОБА_1 не з`явилась сама у судове засідання та які поважні причини перешкоджали їй це зробити.

А звідси, у суду першої інстанції були наявні усі законні підстави вважати, що ОСОБА_1 повторно не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Відтак, визнавши неповажними причини повторної неявки ОСОБА_1 у судове засідання, суд першої інстанції підставно ухвалив заочне рішення у відповідності до вимог частини 1 статті 157, частиною 4 статті 169 і частини 1 статті 224 ЦПК України в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції).

Тож, доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не були забезпечені права ОСОБА_1 брати участь в судовому засіданні, є необґрунтованими за вище наведених мотивів.

Апеляційним судом встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги ці висновки не спростовують.

Відтак, зважуючи на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не знайшли свого доведення, а тому, підлягає залишенню без задоволення, тоді як заочне рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Враховуючи наведене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 27 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: