Справа № 357/1897/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Вангородській О.С., Коротун Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

22.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , в якому крім нього, зареєстрована відповідач - ОСОБА_2 , його колишня дружина, та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач не проживає в житловому приміщені більше трьох років, не знялася з реєстраційного обліку в добровільному порядку, житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, особистих речей в квартирі не має, а він, як власник, не має можливості оформити субсидію та розпорядитись житлом на власний розсуд. Таким чином, відповідач порушує його права щодо володіння та розпорядження майном. Мирним шляхом вирішити спір не можливо, тому просив у судовому порядку визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та підлягає зняттю з реєстраційного обліку.

05.05.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

02.06.2022 відповідач подала до суду відзив на позов мотивуючи тим, що з 12.07.2003 по 06.04.2021 вона перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_4 , яка проживає з нею і перебуває на повному її утриманні та вихованні, аліменти з ОСОБА_1 вона не стягувала та він в добровільному порядку надсилає на карточку доньки деякі кошти на її кишенькові витрати, розмір яких ОСОБА_1 визначає на власний розсуд. На її звернення щодо необхідності його матеріальної участі в гострих потребах дитини (лікування, навчання, всебічний розвиток тощо) він відмовляє. В квартиру позивача за вказаною адресою вона вселилась після реєстрації шлюбу в 2003 році. Це звичайна двокімнатна «хрущовка», яка на той час була в занедбаному стані (стара сантехніка, фарбовані панелі на стінах, крива підлога, страшні вікна і двері). Звісно, в такій квартирі вони, як молода сім`я, жити не могли. Тому, відразу стали займатись капітальним ремонтом. В квартирі було буквально все замінено і відремонтовано (від сантехніки, до підлоги, вікон, дверей). Цей ремонт робився довго, вимагав значних затрат. Позивач мав деякі проблеми з роботою та заробітками, які носили сезонний характер. Тому, майже весь ремонт вона оплачувала коштами своїх заробітків - працювала без вихідних на чотирьох роботах. Значну частину ремонтних робіт виконувала своїми силами, багато в чому допомагали її батьки. В цей же час квартира була обставлена новими меблями, придбана вся побутова техніка, посуд і все необхідне для нормального сімейного життя. Зареєстрована вона була в цій квартирі вже після народження доньки разом з нею в жовтні 2006 року. Протягом 13 років сімейного життя вона вважала себе щасливою жінкою, яка має хорошу сім`ю і щаслива у шлюбі. Вона не звертала увагу на те, що майже всі витрати по утриманню сім`ї (харчування, квартплата, дитячі потреби тощо) поступово лягли на її плечі. Вона працювала без вихідних, а чоловік не напружувався з того, що не може заробити. Але вона сподівалась, що це тимчасові проблеми і брала на себе ще більше роботи. Так продовжувалось до того часу, коли в червні 2015 року в неї було діагностовано захворювання, яке потребувало дуже серйозного і дорогого лікування з оперативним втручанням. На той час вона ще й навчалась заочно, отримувала магістерську освіту, щоб мати можливість професійного росту і заробітку, на що також потрібні були кошти. Коли вона повідомила чоловіку про необхідність операції, він з повною байдужістю запитав, чи є на це гроші. В цей момент всі її ілюзії щодо щасливого шлюбу розлетілись. Адже чоловік знав, що всі свої заробітки вона витрачає на сім`ю і ніяких окремих заощаджень не має. Він відверто сказав, що це все її проблеми і він в цьому приймати участі не буде. Звісно, що після цього їх відносини стали погіршуватись. Необхідну операцію вона змогла зробити лише через рік в червні 2016 року, коли змогла зібрати необхідну для цього суму. Не підтримав її чоловік навіть морально і після перенесеної операції. Навпаки, вона ще не завершила лікування, ще була дуже слабка, ще не були зняті шви, а ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю, яка весь час втручалась в їх сім`ю, поставили її перед вибором, або забезпечувати свого чоловіка (дослівно «отрабатывать») за те, що живе в його квартирі, або разом із дитиною залишити квартиру, якщо при такому здоров`ї вже не зможе і надалі так працювати і заробляти, як раніше. Їй заявили, що вона з дитиною має піти, щоб ОСОБА_5 мав можливість знайти собі іншу жінку, яка буде його забезпечувати. При цьому, вони знали, що йти їй нікуди, іншого житла не має, і всі свої заробітки вкладені нею саме в це житло, в сім`ю. Після цієї розмови вона ще два роки намагалась зберегти шлюб, багато розмовляла з чоловіком, пояснювала йому ті цінності, на яких мають ґрунтуватись сімейні відносини, нагадувала ті почуття, які їх поєднували багато років, просила ізолюватись від тотального маминого впливу. Однак, все було марно. Під девізом «Мама знает, что делать», її з дитиною активно виживали з квартири, створювали неможливі умови для життя, всіляко принижували. Життєво необхідні витрати на дитину оплачувались лише по бажанню, при пред`явленні чеків і виключно навпіл. Весь час при виході з квартири він записував показники лічильників води, електрики, а потім виставляв окремі рахунки, по яким вона платила. При цьому, вона, як і раніше, все прибирала, прала, мила, повністю доглядала за квартирою. Наслідком її хвороби і постійних стресів стали набряки тіла та обличчя, з чого чоловік ще й кепкував, принизливо порівнюючи її з алкоголічкою. Вона знову стала багато працювати, без вихідних. Позивач же багато часу проводив вдома, працював мало. Тому, основний тиск почав застосовуватись до дитини, бо він знав, що це її саме слабке місце. Коли її не було вдома, ОСОБА_4 батько виключав світло, щоб вона не могла робити уроки, виключав воду і колонку, коли вона милась, морально тиснув на неї, принижував її самооцінку, критикував безпідставно її виховання, поведінку, буквально дресирував доньку щодо порядків в квартирі і т.д. Це все призвело до того, що 12-річна донька стала боятись залишатись з батьком вдома наодинці, чекала її повернення з роботи десь по магазинах чи на зупинці. Від постійного психологічного тиску, напруження та стресів дитина перестала вночі спати, далі стали проявлятись різні хвороби. Дійшло до необхідності її стаціонарного лікування, де вона заявила, що не хоче одужувати, адже в лікарні їй добре бо тут немає батька. Це в купі з її хворобами розривало її серце. Дитина не хотіла після лікарні повертатись додому, у неї виник страх перед батьком, який не пройшов до цього часу. Звісно, що лікувала вона дитину лише за свій рахунок. Крім того, свекруха ще й заявляла, що навчання ОСОБА_4 є і в майбутньому буде для її сина «обузой», тому вона сама має про все дбати. Всі ці аморальні речі відносно неї і дитини робились сплановано, холоднокровно, по-підлому тихенько і цинічно, вона мала щось робити, щоб зберегти дитину, її здоров`я і вижити самій. Тому, в січні 2019 році вона змушена була забрати дитину з цього «раю» і з мінімальною кількістю навіть особистих речей перейти жити в орендоване житло. В квартирі залишились всі спільно з позивачем придбані речі (побутова техніка, посуд, постіль, меблі тощо), а також майже всі її і дитячі особисті речі. Коли вона потім робила спроби забрати з квартири хоча б одяг, взуття, мікрофон, дитячі речі доступ до квартири їй було перекрито. Згодом з ОСОБА_1 вони домовились, що вона не буде претендувати на розподіл спільного майна через суд, на відшкодування витрат на ремонт квартири, не буде звертатись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, в обмін на що він не буде оспорювати проживання доньки зі нею і не заперечуватиме їх реєстрації в квартирі, фактично він визнавав, що пішли вони з квартири не з власної волі і іншого постійного житла вони обоє не мають. Вже після цього ОСОБА_1 захворів і отримав інвалідність. В період їх спільного проживання у нього був нормальний стан здоров`я, тому він так байдуже поставився до її хвороби. В березні 2021 року з його ініціативи їх шлюб було розірвано судом. Дійсною причиною розпаду їх сім`ї стала саме її хвороба і активний негативний вплив свекрухи. Тому, вона категорично заперечує проти вказаної в позовній заяві обставини, ніби вона не проживає в квартирі без поважних причин, і ніби це може бути підтверджено наданим актом від 17.01.2022р., доданим до позовної заяви. Цей акт може свідчити лише про те, хто на дату його складання знаходиться в квартирі, і ніяк не може підтверджувати відсутність/наявність поважних причин її з дитиною не проживання. Вона не втрачала ніколи заінтересованості в цій жилій площі, оскільки іншого житла не має, як не має і їх з позивачем неповнолітня донька. З 2003 року вона в цю квартиру вклала скільки особистої праці і коштів, що вже могла б забезпечити себе іншим житлом. А сталось так, що після 15 років шлюбу вона не має ні здоров`я, ні коштів, ні можливості спокійно жити в облаштованій нею для комфортного життя квартирі. Позивач обіцяв не робити з неї та дитини безхатьків і певний час цю обіцянку дотримував. Очевидно, що його мама знову проявляє свою активність і він змушений звертатись до суду з цим надуманим позовом, оскільки жодних перешкод в отриманні пільг по оплаті житла у ОСОБА_1 немає. Для отримання субсидії вона завжди готова надати йому всі необхідні довідки. А після того, як він отримав статус особи з інвалідністю 2-ї групи він має можливість оформити пільги по оплаті житла ще на більш вигідних умовах, ніж субсидія. При вирішенні даного спору вона вважає, що також слід врахувати, що позивач не несе за них витрати за послуги, які обліковуються лічильниками. Також, слід врахувати, що вона сама оплачує всі витрати по утриманню дитини, в тому числі і по забезпеченню її житлом. Якби вона з дитиною мали можливість без будь-якого тиску і моральних знущань жити в спірній квартирі, то не мала б необхідності оплачувати орендоване жило, а мала б можливість заощадити якісь кошти на здобуття донькою вищої освіти, адже наступного року вона закінчує школу. Не витрачається позивач і на всебічний розвиток доньки, на її посилену підготовку до вступу у ВНЗ, адже Поліна з репетиторами вивчає три іноземні мови, до недавнього часу навчалась в музичні школі тощо. На даний час подавати зустрічний позов про вселення в квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є позивач ОСОБА_1 , вона не може, оскільки донька її просить цього не робити, бо вона ще боїться туди повернутись. Зумовлено це тим, що ОСОБА_1 зумів так зіпсувати свої відносини з дитиною, так отруїти їй її юне життя, що вона взагалі уникає зустрічей з ним, а він цього і не прагне. Після того, як її з дитиною вижили з квартири, змусили піти в нікуди майже без особистих речей, взимку, і відмовили в наданні будь-якої допомоги, дитина дуже стресувала. Також, вкрай негативно на дитину вплинув випадок, коли батько її став дуже принижувати у відповідь на прохання дати нотаріальну згоду на виїзд на музичний конкурс за кордон, де вона мала грати на флейті. Тоді ОСОБА_1 зробив все можливе, щоб його більше не турбували ні з якими, навіть дитячими, проблемами і щоб дитина продовжувала його боятися. Тому, саме в інтересах дитини вона змушена не проживати в цій квартирі, а не без поважних причин. Для неї це сама поважна причина. І інтересу до цієї квартири вона не втрачала і не втрачає, бо іншого житла не має. Крім того, доступу до квартири вона не має ще з того часу, як залишила квартиру. Тому, посилання в позові на те, ніби перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, «ні інші члени сім`ї»(?) їй не чинили також не відповідає дійсності. Вона ще сподівається, що в цей страшний воєнний час, коли весь світ приймає наших жінок з дітьми до себе і надає притулок зовсім чужим людям, позивач задумається над тим, що намагається безпідставно зробити безхатченками свою дитину з її матір`ю, з якою прожив у щасливому шлюбі багато років. Та обставина, що він позивається лише до неї - це питання часу, поки дитина неповнолітня. І без неї вона вже ніколи не зможе жити в цій квартирі з вказаних вище причин. Тому, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити. Також, заявила клопотання про розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

15.06.2022 судом постановлено ухвалу (внесена до протоколу судового засіданні), якою прийнято відзив відповідача до розгляду та відмовлено у задоволенні клопотання, про розгляд справи в порядку загального позовного провадження за необґрунтованістю.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав викладені у позові обставини, просив у судовому порядку визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , та пояснив, що з 2003 року по 2021 рік він був одружений з відповідачем. Вказана квартира була набута ним у власність на підставі договору дарування від 2001 року, до шлюбу з відповідачем. Відповідач була зареєстрована в квартирі, як член сім`ї після реєстрації шлюбу. Відповідач не проживає у квартирі з 09.01.2019 року, участі в утриманні житла не приймає, він не перешкоджає їй у користуванні житлом, однак, вона сама не має бажання там жити. Він сам сплачує комунальні послуги, утримує житло в належному стані, а відповідач ніякої участі не приймає. Використання у квартирі світла, газу, води рахується по лічильникам, а комунальні послуги КПБМР «Тепломережа» та ЖЕК нараховують вартість комунальних послуг на зареєстрований у квартирі осіб, тому він не має можливості оформити субсидію.

Відповідач - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволені та пояснила, що в квартирі позивача зареєстрована їх спільна дочка, тому вона бажає бути зареєстрованою разом із дитиною. З 09.01.2019 вона дійсно не проживає в квартирі, але вимушено, оскільки позивач створив неможливі для неї умови проживання, тому вона наразі проживає в орендованій квартирі, іншого житла на праві власності не має. При виселенні з квартири вона забрала деякі особисті речі і фортепіано, але деякі речі ще залишилися в квартирі. До одруження з позивачем вона проживала разом із батьками по АДРЕСА_2 у трикімнатній квартирі, в якій на даний час проживають її батьки та брат з сім`єю і двома дітьми, тому вона не має можливості проживати в батьківській квартирі. Комунальні послуги по квартирі позивача вона не сплачує, оскільки платить за орендовану нею квартиру. Ключі від квартири у неї є, позивач повідомив, що було намагання зламу замків, тому він замінив замок і надав їй дублікат ключів. З січня 2019 року вона декілька разів приїздила до квартири забрати особисті речі. До НП з питанням щодо неправомірних дій позивача та вселення до квартири вона не зверталася і відповідний позов до суду не подавала, оскільки вона не має бажання проживати разом з позивачем в його квартирі.

Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 12 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2021 року, у справі № 357/13027/20, яке набрало законної сили 06.04.2021 (а.с.12-15), шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи (а.с.5,6,8,11) вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом другої групи, проживає в квартирі АДРЕСА_1 та є власником даного житлового приміщення на підставі договору дарування квартири від 12 грудня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківського державної нотаріальної контори Янушевською В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-3052.

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , є особою, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 року другої категорії та в період з 13.06.2016 по 29.06.2016 перебувала на стаціонарному лікуванні в Київському міському клінічному ендокринологічному центрі де їй було проведено операцію, та на її утриманні перебуває неповнолітня дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка в період з 14.12.2017 по 04.01.2018 перебувала на лікуванні в КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня № 3» з діагнозом: гострий інфекційний мононуклеоз середньої тяжкості, що підтверджено матеріалами справи (а.с.1-15,34,42,43) та визнається сторонами.

Згідно витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 28.01.2022 за № 15.2-03/2079 (а.с. 9), у вказаному житловому приміщенні зареєстровані: з 25.06.2002 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 03.10.2006 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 03.10.2006 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно акту про фактично проживаючих осіб № 218/ц від 17.01.2022 (а.с.10), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 09 січня 2019 року і по теперішній час.

Допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які проживають в будинку в будинку АДРЕСА_4 , ствердили факт відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання з січня 2019 року та факт виселення її з квартири разом з особистими речами.

Допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є батьками відповідача, підтвердили факт, що відповідач не проживає в квартирі позивача з січня 2019 року і з цього часу не приймає участі в утриманні житла, та зазначили, що їх дочка вимушено залишила житлове приміщення, забравши свої особисті речі (одяг, засоби гігієни, фортепіано) на орендовану нею квартиру, оскільки позивач створив для неї нестерпні умови проживання. Також, підтвердили, що до одруження з позивачем їх дочка проживала разом із ними в квартирі АДРЕСА_5 , яка належить на праві власності їм та їх дітям, по 1/4 частині кожному, в тому числі відповідачу. Однак, відповідач не може наразі проживати разом із ними, оскільки з ними проживає син з сім`єю і двома дітьми, також, в квартирі була пліснява, а відповідач страждає на алергію.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, квартира (ст. 379, 382 ЦК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, зокрема, зазначено, що припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що відповідач була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника майна, однак більше року у вказаному житловому приміщенні не проживає, з квітня 2021 року не є членом сім`ї власника майна, між власником квартири та нею відсутній договір найму жилого приміщення, участі в утриманні житла та у зобов`язаннях перед третіми особами вона не приймає, що підтверджено матеріалами справи, поясненнями сторін та показаннями свідків.

Крім того, встановлено, що відповідач має доступ до спірного житлового приміщення, оскільки позивачем надано їй ключі від квартири, однак, вона добровільно залишила житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 , проживає разом із дочкою за адресою: АДРЕСА_3 та має на праві власності 1/4 частину квартири АДРЕСА_5 , що підтверджено показаннями свідків та визнається сторонами.

Відповідач заперечуючи проти позову належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності дали б змогу суду дійти висновку про наявність обставин на підтвердження викладених у відзиві обставин і спростування обставин зазначених позивачем, та які входять до предмета доказування, до суду не надала, а показів свідків недостатньо для встановлення обставин, що мають значення для справи і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, викладені у відзиві обставини, слід зазначити, що відповідач не позбавлена можливості звернутися до суду у визначеному законодавством порядку з відповідними позовами: про поділ майна подружжя (протягом трьох років з дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу), про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, про стягнення додаткових витрат на дитину.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, сторони у справі звільнені від сплати судового збору, згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судові витрати у справі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. 15, 16, 29, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 4, 12, 76 82, 141, 223, 258, 259, 264 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.07.2022.

СуддяО. В. Бондаренко