Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_2 , Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_2 , Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги мотивував тим, що 06 червня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, який був посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар Валентиною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 1-1309. Згідно пункту 1 Договору дарування Позивач подарував, а Відповідач прийняла у дарунок (безоплатно) квартиру АДРЕСА_1 . Позивач є батьком Відповідачки та має сина ОСОБА_2 . Позивач є пенсіонером та особою похилого віку, та має підтверджені діагнози хвороби серця та супутні хвороби. Після укладення договору Позивач переїхав жити до Відповідача. Однак, після цього та після закінчення одного року з дати укладення договору дарування Відповідач припинила приймати участі в житті Позивача, не надає допомоги при лікування Позивача, не підтримує його ні матеріально ні морально. Більш того, 22 травня 2021 року позивач переніс операцію на серці. Натомість, відповідач ніяким чином не здійснювала догляд за хворим батьком, а відповідне матеріально забезпечення проведення операції здійснив його син, третя особа на стороні Позивача. Після виписки зі стаціонару відділення кардіології Відповідач повідомила йому, що вона не хоче щоб він більше з нею проживав та отримував від неї будь-яке піклування та догляд. У зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав.

Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду лист в якому просив справу слухати у відсутність представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 18 серпня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. Витребувано від Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 06 червня 2020 року, який був посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар Валентиною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 1-1309.

10 лютого 2022 року на виконання ухвали суду від 15 листопада 2021 року надійшли затребувані документи.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4 (відповідач) та ОСОБА_2 (третя особа), що не оспорюється сторонами.

06.06.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар В.М., зареєстрований в реєстрі за № 1-1309.

Пунктом 6 даного договору визначено, що договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами та нотаріального посвідчення. Право власності у ОСОБА_4 на вказану квартиру виникає з моменту прийняття подарунку. Обдаровувана свідчить, що вона дарунок прийняла. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання нею примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Право власності на квартиру, що є предметом цього договору, підлягає реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Встановлено, що позивач є пенсіонером, особою похилого віку, який має хвороби серця та супутні захворювання, що підтверджується копією медичної картки амбулаторного хворого та виписками стаціонарного хворого. Отже позивач постійно хворіє та потребує постійного лікування.

Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає на тому, що він укладаючи договір дарування квартири був впевнений, що складає заповіт і право власності на квартиру перейде до відповідача лише після його смерті. Вважав, що відповідач буде доглядати його, піклуватися, ставитися гідно та матеріально утримувати надаючи кошти на лікування хвороб, що виникли у нього через похилий вік. Крім цього, позивач знав, що відповідач зловживає алкогольними напоями разом зі своїм чоловіком і, склавши заповіт, вважав, що це відверне дочку від її поганих звичок та допоможе їй розпочати нове життя. Після укладання договору позивач переїхав проживати до відповідача, однак до закінчення одного року з дати укладання договору відповідач припинила приймати участь в житті позивача, не надає допомоги, не підтримує ані матеріального ані морально.

З матеріалів справи вбачається, що 22.05.2021 року ОСОБА_3 переніс операцію на серце, що підтверджується копією протоколу операції № 713 від 22.05.2021 року.

Наполягаючи на позові представник позивача та третя особа суду повідомили, що після проведення операції ОСОБА_4 повідомила, що не бажає, щоб з нею проживав батько на не буде утримувати його та здійснювати догляд. Повернувшись до квартири, яку позивач подарував, а якій він зареєстрований, побачив, що квартира задається в найм.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №715/856/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на час укладення договору дарування мав повних 77 років, хворів на дифузний кардіосклероз, атеросклероз аорти, гіпертонічна хворба 2 ступеню, правобічний гідроторакс, тромбоз стегново-підклінно-гомілкового сегменту, що зумовлено серцевою недостатністю, а отже, як особа похилого віку, що мала ряд захворювань вона потребувала стороннього догляду та допомоги, що встановлено і під час розгляду справи.

З пояснень представника позивача вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була досягнута домовленість про те, що останні візьме на себе обов`язок по утриманню та догляду позивача, за що ОСОБА_3 подарує ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Тому підписуючи у нотаріуса договір він не читав його, вважаючи що складає заповіт.

Сама відповідачка в судовому засіданні не приймала участі та пояснень щодо відсутності такої домовленості не надала.

Допитаний в судовому засіданні свідок, ОСОБА_5 , який є сусідом по АДРЕСА_2 , пояснив, що відповідач в квартирі АДРЕСА_3 не проживає, останні раз бачив її 2,5 року тому. Позивач з літа 2020 рок по літо 2021 року в цій квартирі не проживав. Йому зі слів позивача відомо, що останній цей рік проживав у дочки, яка обіцяла доглядати та утримувати батька. Відповідач разом зі своїм чоловіком створили нестерпні умови для проживання та дочка відмовилась доглядати батька, тому з літа 2021 року ОСОБА_3 вимушений був переїхали від дочки до свого сина.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що ще до укладання договору дарування позивач їй особисто говорив, що бажає скласти заповіт на дочку, щоб відвернути дочку від зловживання алкогольних напоїв. Деякий час позивач переїхав проживати до своєї дочки, але вимушений був повернутися, оскільки вона відмовилась доглядати та утримувати батька.

ОСОБА_3 за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу квартири АДРЕСА_1 , яка є його єдиним житлом, у власність відповідачки лише після смерті позивача за заповітом, а тому, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між позивачем і відповідачкою.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що за змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення позивача не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного йому майна на користь обдарованої ОСОБА_4 .

Встановлені обставини свідчать про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 16, 203, 229, 717 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_2 , Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06 червня 2020 року, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар Валентиною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 1-1309.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 908 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.07.2022 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_5 ;

Третя особа: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 ;

Третя особа: Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області, адреса місцезнаходження: місто Боярка Києво-Святошинського району Київської області, вулиця Хмельницького Богдана, 113.

Суддя Н.О.Яровенко