Справа № 462/9565/21 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/1668/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МК Гарант», яка підписана адвокатом Сало Іванною Ігорівною, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МК Гарант» про повернення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

в грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача безпідставно набуті ним грошові кошти у сумі 160 000,00 грн, проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 2 853 грн 70 коп. та інфляційної втрати у розмірі 4 848 грн 32 коп.

Позов мотивована тим, що 19 травня 2021 року позивачка внесла грошові кошти на рахунок ТОВ «МК Гарант» у сумі 160 000,00 грн, що підтверджується дублікатом квитанції АК КБ «Приватбанк» № 0.0..1 від 19 травня 2021 року. Проте, жодного договору з ТОВ «МК Гарант» так і не уклала, тому грошові кошти отримані відповідачем без достатньої правової підстави. 23 листопада 2021 року позивачка поштовим зв`язком направила ТОВ «МК Гарант» письмову вимогу про повернення безпідставно набутих коштів. Відповідач жодним чином на вказану вимогу не зреагував, грошові кошти їй не повернув.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «МК Гарант» на користь ОСОБА_1 160 000 грн 00 коп. безпідставно набутих коштів, 381 грн 00 коп. процентів, 960 грн 00 коп. інфляційних витрат та 1 613 грн 00 коп. судового збору. Всього стягнуто 162 954 (сто шістдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн 00 коп.

В решті вимог позову відмовлено.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08 червня 2022 року поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «МК Гарант» строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «МК Гарант» - адвоката Сало Іванни Ігорівни про перегляд заочного рішення від 05 квітня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МК Гарант» про повернення безпідставно набутих коштів залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням, Товариства з обмеженою відповідальністю «МК Гарант» подало апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Сало Іванною Ігорівною.

Апеляційним скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання відповідача про перехід у загальне провадження, та про надання часу для збору інформації для написання відзиву на позовну заяву. Суд дійшов невірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, адже сторони у справі перебували у договірних відносинах (позикових), що виключає можливість застосування положень статті 1212 ЦК України. Позивачем також не доведено помилковість перерахування відповідачу коштів чи з інших причин, а судом не встановлено, що ці кошти отримано відповідачем у заборонений цивільним законодавством спосіб.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

10 серпня 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний адвокатом Шкарупською-Барановою Наталією Богданівною, в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивовано законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції та безпідставністю доводів апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 19 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 внесла грошові кошти на рахунок ТОВ «МК Гарант» у сумі 160 000,00 грн, що підтверджується дублікатом квитанції АК КБ «Приватбанк» № 0.0..1 від 19 травня 2021 року.

Зі змісту вказаної банківської квитанції вбачається, що у графі «Призначення платежу» зазначено внесення поворотно-фінансової допомоги згідно з договором б/н від 19 травня 2021 року.

23 листопада 2021 року ОСОБА_1 поштовим зв`язком направила ТОВ «МК Гарант» письмову вимогу про повернення безпідставно набутих коштів.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

ЦК України не містить визначення договору фінансової допомоги.

Згідно з підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України фінансова допомога, це фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Безповоротна фінансова допомога це , зокрема сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів. Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Наведене дає підстави стверджувати, що за своєю суттю договір поворотної фінансової допомоги є безпроцентним договором позики.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (частина перша статті 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона, а не суд, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що між сторонами у справі відсутні договірні зобов`язання, адже відповідачем не надано судам обох інстанції письмового договору поворотно-фінансової допомоги, укладеного з позивачкою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення основної вимоги, адже перераховані позивачкою кошти, відповідач набув та зберігає без достатньої правової підстави.

Щодо стягнення процентів та інфляційних втрат.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ І розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року в справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року №; 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року в справі № 14-16цс18 та Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 755/13075/20.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного розрахунку суми стягнутих процентів та інфляційних втрат, а позивачкою рішення суду в частині часткового задоволення цих сум, в апеляційному порядку не оскаржується.

Щодо доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

04 січня 2022 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачеві було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі.

04 березня 2022 року представник відповідача Сало І.І. подала до суду заяву, в якій просила продовжити строк для надання відзиву на позовну заяву.

10 березня 2022 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова заяву представника відповідача ТОВ «МК Гарант» про продовження строку для подання до суду відзиву на позов задоволено частково та продовжено строк для подання відзиву на позов до 31 березня 2022 року.

31 березня 2022 року представник відповідача Сало І.І. вдруге подала до суду заяву, в якій повторно просила продовжити строк для надання відзиву на позовну заяву.

04 квітня 2022 року ухвалою суду у задоволені вказаного клопотання представника про продовження строку для надання відзиву на позовну заяву відповідача відмовлено, оскільки ТОВ «МК Гарант» не було надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що з 04 березня 2022 року ТОВ «МК Гарант» вживались заходи для отримання доказів для написання відзиву. Окрім цього, з часу подачі клопотання про продовження строку на подання відзиву від 04 березня 2022 року представник ТОВ «МК Гарант» не цікавилася провадженням у справі, не зверталася із заявами про надання інформації про її рух.

02 березня 2022 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «МК Гарант» про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвала мотивована тим, що заява представника відповідача не містить жодних обґрунтувань та у ній не зазначено будь-яких обставин, що перешкоджають ухваленню судового рішення за наявними у справі матеріалами.

Проаналізувавши доводи скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також зміст та обґрунтованість ухвал суду від 02 березня 2022 року та 04 квітня 2022 року, колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки такі ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права, які в повній мірі дотримані судом першої інстанції під час розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки її доводи вірних висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МК Гарант», яка підписана адвокатом Сало Іванною Ігорівною, залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 серпня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич