Ухвала

Іменем України

08 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 335/8386/21

провадження № 61-7346ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2021 року в складі судді: Геєць Ю. В., та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року в складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Дашковської А. В., Кримської О. М. у справі за скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіної Тетяни Вікторівни, стягувач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступник стягувача - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії державного виконавця.

Скарга мотивована пропуском строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

ОСОБА_1 просив:

визнати неправомірними дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Мітіної Т. В. щодо винесення постанови від 05 червня 2019 про відкриття виконавчого провадження № 59267230 з виконання виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-827/2010 від 29 січня 2010 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» суми заборгованості за кредитним договором № LL-204/013/2008 від 04 червня 2008 року у розмірі 566 306,62 грн та судових витрат у розмірі 1 820 грн;

скасувати постанову державного виконавця від 05 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59267230 та зобов`язати державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого листа стягувачу.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що востаннє виконавчий лист повертався стягувачу 24 червня 2016 року. 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, статтею 12 якого встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Згідно з пунктом 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 05 жовтня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. З моменту переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення, яким у даному випадку є 25 червня 2016 року. З матеріалів виконавчого провадження встановлено, що стягувач пред`явив виконавчий лист до виконання 05 червня 2019 року, тобто у строк три роки з дня винесення постанови про повернення виконавчого листа стягувачу.

Суд першої інстанції вказав, що державний виконавець відкрив виконавче провадження № 59267230 у встановлений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому в задоволенні скарги слід відмовити. Суд не прийняв до уваги, посилання представника заявника на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2012 року, оскільки остання ухвалена в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 3925 від 26 червня 2009 року, та стосується договору іпотеки № PLL-204/013/2008 від 04 червня 2008 року.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що востаннє виконавчий лист повертався стягувачу 24 червня 2016 року. 05 жовтня 2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. З аналізу змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII можна дійти висновку, що положення цього закону застосовуються до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом. Виконавчий документ неодноразово пред`являвся до виконання та повертався стягувачу, в останнє 24 червня 2016 року.

Апеляційний суд вказав, що з моменту переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення, яким у даному випадку є 25 червня 2016 року. Матеріалами виконавчого провадження встановлено, що стягувач пред`явив виконавчий лист до виконання 05 червня 2019 року, тобто у строк три роки з дня винесення постанови про повернення виконавчого листа стягувачу. Державний виконавець відкрив виконавче провадження № 59267230 у встановлений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Доводи апеляційної скарги про пропуск строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання необґрунтовані, оскільки спростовуються фактичними обставинами справи, а також даними, що містяться у спеціалізованому розділі автоматизованої системи виконавчого провадження. Обґрунтовано не прийнято судом першої інстанції до уваги посилання представника заявника на те, що заяву про відкриття виконавчого провадження подано не уповноваженою особою. Як встановлено судом, ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2012 року було замінено стягувача у виконавчому провадженні із примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 3925 від 26 червня 2009 року про звернення стягнення на договір іпотеки. Заміна стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором відбулася на підставі ухвали іншого суду першої інстанції від 30 липня 2020 року, а отже заяву про відкриття виконавчого провадження подано уповноваженим представником стягувача.

ОСОБА_3 у липні 2022 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та прийняти нове судове рішення яким задовольнити скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця.

Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує те, що оскаржені судові рішення були постановлені при неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, без урахування обставин, які є суттєвими у справі. Оскаржена постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження була винесена на підставі заяви неналежного стягувача, оскільки ні ПАТ «ОТП Банк» ні ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а також державний виконавець не зверталися до суду з заявами про заміну сторони у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-827/2010. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою. Отже, відмітка на виконавчому документі ставиться державним виконавцем згідно відповідного процесуального документа державного виконавця про завершення виконавчого провадження: повернення виконавчого документа стягувачу, або закінчення виконавчого провадження, із зазначенням підстави та дати такого повернення або закінчення, яка засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою. Згідно відміток державного виконавця, які містяться на виконавчому листі по справі № 2-827/2010 р. про виконання рішення або повернення виконавчого листа стягувачу, вказаний виконавчий документ неодноразово пред`являвся на виконання до органів ДВС, та повертався стягувачу без виконання. Востаннє, згідно відміток, зроблених у виконавчому листі, останній пред`являвся до виконання відносно боржника ОСОБА_1 30 березня 2015 року. Отже, трирічний строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, що відраховується від дати останньої відмітки у виконавчому листі сплив 30 березня 2018 року. З 10 грудня 2010 року по 30 березня 2015 року виконавчий лист пред`являлися до виконання представниками АТ «ОТП Банк», тобто особою яка вже не була кредитором позичальника та не мала статусу сторони (стягувача) виконавчого провадження.

Вказує, що ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про заміну стягувача у виконавчих листах по справі № 2-827/10, була постановлена лише 30 липня 2020 року у справі № 335/5567/20, за заявою вже нового кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Тобто, після дати оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого від 05 червня 2019 року, що прямо свідчить про те, що на дату її винесення, судового рішення про заміну стягувача виконавчого провадження у виконавчому листі - не було, та те що таке виконавче провадження було відкрито на підставі заяви неналежного стягувача - АТ «ОТП Банк». Таким чином, оскаржувана постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження була винесена за заявою неналежного стягувача, відтак є незаконною та підлягає скасуванню.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором №LL-204/013/2008 від 04 червня 2008 року у розмірі 566 306.62 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700 грн, витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн, а всього суму у розмірі 568 126,62 грн.

29 червня 2010 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист.

04 червня 2019 року представником ПАТ «ОТП Банк» до відділу державної виконавчої служби подано заяву про відкриття виконавчого провадження.

05 червня 2019 року постановою державного виконавця Мітіною Т. В. відкрито виконавче провадження № 59267230.

10 вересня 2020 року представник за довіреністю ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернувся до відділу виконавчої служби із заявою про заміну сторони виконавчого провадження на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2020 року в справі № 335/5567/20, якою заяву ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задоволено, замінено стягувача ПАТ «ОТП Банк» у виконавчих листах № 2-827/10, виданих Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про солідарне стягнення за кредитним договором № LL-204/013/2008 від 04 червня 2008 року в розмірі 561 670,01 грн, на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

04 листопада 2020 року державним виконавцем Остапенко М. О. в рамках виконавчого провадження № 59267230 винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження.

Згідно відміток на виконавчому документі (виконавчий лист 2-827/2010 від 29 червня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість 568126,62 грн) документ неодноразово скеровувався відділом до інших відділів ДВС на підставі пункту 10 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», для подальшого вчинення виконавчих дій, а саме: 17 листопада 2010 року та 30 червня 2011 року, 30 березня 2015 року до ВДВС Запорізького району Запорізької області. 22 червня 2015 року згідно відмітки державного виконавця відділу ДВС Запорізького району Шокот Г. А. винесена постанова по повернення на підставі пункту 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 24 червня 2016 року на підставі пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18).

У постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) зроблено висновок, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується».

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197 цс 21) зазначено, що: «77. Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії саме виконавчого провадження як юридичного процесу стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни стягувача внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами. 78. Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником у виконавчому провадженні, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17 січня 2012 року було замінено стягувача у виконавчому провадженні із примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 3925 від 26 червня 2009 року про звернення стягнення на договір іпотеки. Заміна стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором відбулася на підставі ухвали іншого суду першої інстанції від 30 липня 2020 року, а отже заяву про відкриття виконавчого провадження подано уповноваженим представником стягувача. Стягувач пред`явив виконавчий лист до виконання 05 червня 2019 року, тобто у строк три роки з дня винесення постанови про повернення виконавчого листа стягувачу. Державний виконавець відкрив виконавче провадження № 59267230 у встановлений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року у справі за скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мітіної Тетяни Вікторівни, стягувач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступник стягувача - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков