Справа № 503/366/22
Провадження № 2/503/189/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Вороненка Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Вдовиченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

встановив:

Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ту обставину, що є власником квартири АДРЕСА_1 , в якому, крім нього та членів його сім`ї, також зареєстрована з 2021 року відповідач у справі ОСОБА_2 . Однак, з 01 липня 2017 року відповідач у вказаному будинку фактично не проживає, але і добровільно з реєстраційного обліку в ньому також не знімається. Тому позивач подав до суду дану позовну заяву, в якій просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 .

28.04.2022 року ухвалою суду (а.с.23-24) відкрито провадження за вказаним позовом та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Одночасно роз`яснено відповідачу її право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Кодимського районного суду Одеської області відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам.

У встановлений судом строк відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов (відзиву).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у порядку встановленому ч.2, 4-6 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, про що свідчить відповідна розписка його представника адвоката Мартинюка Ю.М. від 23.06.2022 року (а.с.70). При цьому, 18.07.2022 року від представника позивача адвоката Мартинюка Ю.М. до суду надійшла заява (а.с.73) про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, в якій зазначив про підтримання заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-6, 8 п.4 ст. 128 ЦПК України, про свідчать відомості наявні на офіційному веб-сайті АТ «Укрпашта» про результати надіслання поштою рекомендованого поштового відправлення № 890 із судовою повісткою.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить копія витягу про державну реєстрацію прав № 31889433 виданого Кодимським районним бюро технічної інвентаризації 02.11.2011 року (а.с.7).

В зазначеній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним записом за № 5 зробленим у заведеній на квартиру домовій книзі, про що свідчить копія останньої (а.с.8-11), а також відповіді Центру надання адміністративних послуг Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 26.04.2022 року № 11-15-02/92 (а.с.22) та від 24.06.2022 року № 03-17/1550 (а.с.72) на запит суду.

При цьому, суд звертає свою увагу на тій обставині, що згідно запису зробленого у вище вказаній домовій книзі реєстрація відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , була здійснена для її тимчасового там проживання до 24.05.2022 року.

Таким чином суд вважає, що при наданні позивачем ОСОБА_1 , як власником квартири, своєї згоди на реєстрацію в квартирі відповідача ОСОБА_2 , то між останніми було досягнуто згоди саме щодо тимчасовості зареєстрованого місця проживання у квартирі ОСОБА_2 до 24.05.2022 року.

Водночас позов про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, був пред`явлений позивачем ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 05.04.2022 року, ще до спливу визначеного строку тимчасово проживання та початку існування обставин, які свідчили про порушення відповідачем ОСОБА_2 умов угоди щодо тимчасового характеру свого проживання у квартирі, тобто передчасно. Проте враховуючи ту обставину, що після спливу 24.05.2022 року відповідач ОСОБА_2 продовжує бути зареєстрованою у квартирі, то суд не вважає за можливе відмовляти у задоволенні позову виключно з підстав передчасності його пред`явлення, оскільки на думку суду це буде формальним підходом до вирішення спору у даній справі, який вже фактично має місце між сторонами на час вирішення справи і відповідачем не було вжито заходів для усунення причин, які викликали пред`явлення до неї позову.

Також суд вважає, що до закінчення строку тимчасового проживання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинно було бути досягнуто згоди щодо подальшого проживання останньої або остання мала вжити заходів для зняття себе з реєстрації у зазначеній квартирі.

Однак, підтвердження про досягнення вище вказаної згоди відповідачем ОСОБА_2 суду не надано, а відомості отриманні судом від Центру надання адміністративних послуг Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 24.06.2022 року № 03-17/1550 (а.с.72) на запит суду вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 до теперішнього часу не зняла себе з реєстрації у квартирі належній позивачу ОСОБА_1 .

В свою чергу фактично в квартирі АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 не проживає з 01.07.2021 року, про що свідчить акт, складений 04.04.2022 року депутатом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області із залученням свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.16). При цьому, відповідач ОСОБА_2 добровільно з реєстраційного обліку в квартирі не знімається, чим чинить позивачеві перешкоди у праві користування житлом.

Водночас, зі змісту позову виходить, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 який є власником житла.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Такий висновок зазначений в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 591/4595/16-ц (провадження № 61-28757св18).

Відповідно до положень ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб

Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Водночас із цим ч.2 ст. 5 ЦПК України передбачає, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанов Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 57 та від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 72).

В свою чергу застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17(пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40),від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

В свою чергу нормами ст. 72 ЖК України передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а ст. 107 ЖК України і ст. 405 ЦК України передбачено підстави саме втрати права користування житлом (жилим приміщенням).

Ураховуючи вище викладене суд вважає, що позов обґрунтований у зв`язку з чим його необхідно задовольнити у повному обсязі, а відповідача необхідно визнати такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого останнім в розмірі 992,40 грн, за подання до суду позовної заяви.

Керуючись ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст. 383, 391 ЦК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП невідомий, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.В. Вороненко