Провадження номер 2/317/228/2022
23.02.2022 року м.Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
Головуючого судді Громової І.Б.
При секретарі судового засідання Шевейко Ю.В.
За участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -
В жовтні 2021 року до Запорізького районного суду Запорізької області звернувся ОСОБА_1 . В позову до ОСОБА_2 позивач просив визнати особу такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить йому ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі продажу від 22 липня 2021 року. Відповідач ОСОБА_2 , як зазначає ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, проживає та зареєстрований в РФ в Іркутській області, Усольському районі, ДНТ "Сибіряк". Умови договору купівлі-продажу, а саме звільнення житлового будинку від речей, передачу покупцеві ключів та технічної документації на житловий будинок до 22.07.2021 року, зі слів позивача ОСОБА_1 , виконав. Але не здійснив зняття з реєстрації за адресою будинку.
Позивач посилаючись на ст.328, 346, 391 ЦК України та ст.150 ЖК України вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні ОСОБА_1 додатково надати пояснення по обставинах справи відмовився, зауважив, що вважає, що все викладено в позовній заяві. Наполягав на тому, що докази по справі надано всі. Наполягав на розгляді позову без виконання вимог Цивільного процесуального Кодексу щодо передбаченого законодавством способу сповіщення відповідача про наявність спору та розгляду справи.
Судом встановлено, що позивачем по справі є громадянин України ОСОБА_1 , який уклав 22.07.2021 року договір купівлі-продажу житлового будинку з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянином РФ, який зареєстрований АДРЕСА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , зареєстрований в АДРЕСА_3 на підставі довіреності посвідченої нотаріусом Усольського нотаріального округу Іркутської області 25.07.2020 року.
За умовами договору купівлі-продажу продавець (в особі представника) зобов*язується звільнити житловий будинок від речей домашньої обстановки та вжитку, передати покупцю ключі та технічну документацію на житловий будинок до 22.07.2021 року.
Згідно наданої копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2021року власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Підставою внесення запису 43123179 є нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу.
Судом отримано відповідь від Виконавчого комітету Біленьківської сільської Ради Запорізького району Запорізької області, що ОСОБА_2 , 1963 року народження зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.14).
Судом було винесено ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання.
Позивач в підготовчому судовому засіданні подав клопотання про приєднання до матеріалів справи в якості доказу акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім*ї, затвердженого головою Біленківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 27.10.2021 року.
Суд оглянувши в судовому засіданні наданий акт, вважає, що він не може бути прийнятий судом як доказ. Оскільки суду надано копію акту, який в оригіналі суду не надавався, не був належним чином засвідчений. Клопотань про допит членів комісії, що проводила обстеження, від позивача не надходило, свідчення сусідів не були ніким перевірені та засвідчені. (а.с.17).
На електронну пошту суду невідомою особою було надіслано заяву датовану 09.11.2021 року про розгляд справи без відсутності заявника. Заява надійшла на електронну пошту суду 15.11.2021 року від ОСОБА_2 , з електронної пошти не відповідача, підпис особи в заяві не засвідчено належним чином. Суд, проаналізувавши надану заяву, вважає, що вона не може бути належним підтвердженням сповіщення відповідача про наявність позову, про його згоду з позовними вимогами та про можливість розгляду справи за його відсутності, а тому не приймає її як доказ по справі.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
А також, жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
Відповідно до принципу змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до визначення ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України зазначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Законом визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Суд також зауважує, що позивачеві було роз*яснено зміст розділу XI ЦПК України
про провадження у справах за участю іноземних осіб.
Відповідно до ст.496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Зміст і форма судового доручення про надання правової допомоги мають відповідати вимогам міжнародного договору та визначені ст.499 ЦПК України.
Але клопотання про звернення з таким дорученням та згоду на надання такого доручення позивач суду не надавав, навіть в категоричній формі наполягав на розгляді справи саме за наданими ним доказами та без сповіщення відповідача.
Суд констатує, що не зміг сповістити належним чином відповідача по справі, що є громадянином іншої держави, клопотання про надіслання судового доручення від позивача не надходило, згоди на нього позивач не надавав.
Щодо матеріального обгрунтування позову, суд зазначає, що відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Із зазначеної норми не випливає, що відповідач ОСОБА_2 беззаперечно втратив право користування будинком.
Лише стаття 72 ЖК України визначає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно стаття 391 ЦК України визначається захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Але позивачем не надано жодного доказу а ні за вимогою за ст.72 ЖК України та згідно ст.391 ЦК України, а тому суд також приходить до висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту свого права.
На підставі викладеного та користуючись ст. 319,391 ЦК України, ст.ст.4,12,13, 79, 81-83, 499 ЦПК України, 71, 150 ЖК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Згідно з ч.1 ст.355 ЦПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення буде виготовлено 06.03.2022 року

Суддя І.Б.Громова