Справа № 591/547/22
Провадження № 2/591/1322/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2022 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Северинової А.С.,

з участю секретаря cудового засідання Рудь В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 591/547/22 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром» про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром», який в подальшому уточнив, та просить скасувати наказ відповідача № 2950 від 15 грудня 2021 року щодо відсторонення його від роботи, допустити негайне виконання рішення суду, стягнути з ПАТ «Сумихімпром» заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2021 року до дня ухвалення даного рішення суду та стягнути з ПАТ «Сумихімпром» на його користь моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 15 січня 2021 року наказом № 4 ПАТ «Сумихімпром» його було прийнято на роботу в цех по виробництву гранульованого суперфосфату (ГЦС) на посаду апаратника розсіву 4 розряду. 08 вересня 2021 року його було переведено на посаду апаратника гранулювання 5 розряду (гранулювання суперфосфату) в цеху. Попередженням ПАТ «Сумихімпром» він був поінформований, що у разі ненадання документів, які підтверджують проходження повного курсу вакцинації він буде відсторонений від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати та період відсторонення не буде входити до страхового стажу. Отримавши вищевказане попередження 28 листопада 2021 року, він письмово зазначив, що з ним не погоджується, так як вважає його неправомірним. Наказом № 2950 від 15 грудня 2021 року він був відсторонений від роботи. Своє відсторонення вважає незаконним і його незгода з даним наказом базується на нормах чинного законодавства України та нормах міжнародного права. Зазначає, що передбачені ст. 46 Кодексу законів про працю підстави для його відсторонення відсутні. Оскаржуваний наказ не містить посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення його від роботи. З огляду на нормативно-правові акти вакцинація проти COVID-19 не є обов`язковою та не включена до календаря профілактичних щеплень. Окрім того, вищевказані препарати не пройшли повного циклу клінічних випробувань, тобто є експериментальними препаратами. Також зазначає, що Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 здійснено обмеження від роботи працівників починаючи від двірника до керівника закладу без урахування конкретної професії та виконуваної ними роботи незалежно від того чи може вона призвести до зараження інших працівників або поширенню хвороби. За таких обставин вважає, що наказ Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153, який є підзаконним актом та на підставі якого був виданий наказ про його відсторонення суперечить чинному законодавству України. Окрім того, цей наказ не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Фактично вказаними наказами було здійснено втручання в його особисте життя без легітимної мети, що порушило його законні права та поклало обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як примусові, позбавило його права на працю та отримання заробітної плати. Окрім того, внаслідок протиправних дій відповідача він зазнав моральної шкоди, оскільки події, пов`язані з відстороненням від роботи завдали йому переживань та нервувань в процесі проведення опитувань на підприємстві щодо наявності щеплень проти COVID-19, винесення незаконного письмового попередження про майбутнє відсторонення та видачу наказу про відсторонення від роботи і з самим незаконним відстороненням. Через порушення рівноправності він відчув себе «другосортним» у порівнянні з іншими працівниками підприємства, які не були відсторонені на відміну від нього. Відсторонивши його від роботи, відповідач залишив його без джерела до існування на фоні великих розмірів плати за комунальні послуги в осінньо-зимовий період та зростання цін на необхідні продукти харчування. Розмір моральної шкоди оцінює в 10000 грн.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху.

14 лютого 2022 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Однак, у період з 14 лютого 2022 року по 25 лютого 2022 року включно головуючий у справі Северинова А.С. перебувала у щорічний відпустці, у зв`язку з чим питання про відкриття провадження у справі не було вирішено у передбачені ст. 187 ЦПК України строки.

Ураховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії в Україну, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п. 1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року № 5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні.

Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року № 11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09 травня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду.

У відзиві на позовну заяву відповідач ПАТ «Сумихімпром» просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. При цьому, зазначає, що Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено відповідний Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який розширено Наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року. Пунктом 6 зазначеного Переліку визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого в свою чергу внесено ПАТ «Сумихімпром». Наказом-постановою по підприємству від 12 листопада 2021 року № 404/14 «Про обов`язкову вакцинацію проти COVID-19» проінформовано всіх підлеглих працівників про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та про можливість отримання такого щеплення протягом робочого часу у пункті щеплення МСЧ підприємства. Тобто підприємство подбало про своїх працівників для уникнення скупчень, мінімізувало ризики зараження, чим скористались майже всі працівники ПАТ «Сумихімпром». Розпорядженням по підприємству від 23 листопада 2021 року № 417 «Про обов`язкову вакцинацію проти COVID-19» було попереджено працівників, які не провели щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 про майбутнє відсторонення від роботи, про що позивача було попереджено під підпис 28 листопада 2021 року. Станом на 08 грудня 2021 року позивач не надав підприємству жодних документів, навіть, які б підтвердили його щеплення або наявність протипоказань, в тому числі форми № 063-2/о, про факт відмови, оформленої відповідно до п. 19 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року та не надав відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» акту про відмову від щеплення підписаного у присутності свідків. У зв`язку з викладеним вище, наказом № 2950 на виконання вимог чинного законодавства України та для запобігання розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 позивача було відсторонено від роботи. При цьому, відповідач зауважив, що на даний час позивача поновлено на роботі. Позивач в порушення вимог діючого законодавства свідомо сам відмовився від щеплення, чим становив потенційну загрозу як своєму здоров`ю, в першу чергу, так і здоров`ю та, як наслідок, життю інших працівників, з якими би він контактував під час виконання своїх посадових обов`язків, особливо працівників, які мають протипоказання до вакцинації та можуть бути вразливими до збудників хвороби.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Сумихімпром» Рунов Д.Г. в задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу ПАТ «Сумихімпром» від 13 січня 2021 року № 4 ОСОБА_1 з 15 січня 2021 року прийнятий на роботу на посаду апаратника розсіву 4 розряду (гранулювання суперфосфату) в цех по виробництву гранульованого суперфосфату (ЦГС) ПАТ «Сумихімпром» (а.с. 10-13).

08 вересня 2021 року ОСОБА_1 переведено у тому ж цеху на посаду апаратника гранулювання 5 розряду (гранулювання суперфосфату).

Наказом-постановою ПАТ «Сумихімпром» від 12 листопада 2021 року № 404/14 «Про обов`язкову вакцинацію проти COVID-19» проінформовано всіх підлеглих працівників про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та про можливість отримання такого щеплення протягом робочого часу у пункті щеплення МСЧ підприємства (а.с. 53-56).

З наказом-постановою від 12 листопада 2021 року № 404/14 ознайомлено позивача під підпис 16 листопада 2021 року (а.с. 67).

У письмовому попередженні ПАТ «Сумихімпром» від 23 листопада 2021 року № 417 повідомлено ОСОБА_1 про те, що з 09 грудня 2021 року на період дії карантину наявність щеплення проти COVID-19 для працівників ПАТ «Сумихімпром» є обов`язковим. У зв`язку із зазначеним, повідомлено про необхідність до 01 грудня 2021 року надати достовірну інформацію про отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, а саме копію одного з нижчеперелічених документів: документ, який підтверджує, що він отримав повний курс вакцинації чи одну дозу дводозної вакцини від COVID-19 або внутрішній COVID сертифікат на порталі «Дія»; довідку медичного закладу про одужання або внутрішній COVID сертифікат про одужання на порталі «Дія»; довідку медичного закладу форми № 028-1/0 «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19». Також роз`яснено, що якщо до цієї дати він не надасть одного із вищезазначених документів, то з 09 грудня 2021 року наказом по підприємству його відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ. Позивач 28 листопада 2021 року ознайомився з попередженням, про що свідчить його підпис. Крім того, у попередженні міститься запис, що він не згоден з вказаними в повідомленні вимогами та вважає їх неправомірними (а.с. 8).

Наказом ПАТ «Сумихімпром» від 15 грудня 2021 року № 2950 відсторонено ОСОБА_1 , апаратника гранулювання 5 розряду від роботи з 16 грудня 2021 року, який не вакцинований, на термін до усунення причин, що зумовили відсторонення, без збереження заробітної плати (а.с. 9).

З вказаним наказом ознайомлено позивача під підпис 17 грудня 2021 року (а.с. 69).

На підставі наказу ПАТ «Сумихімпром» від 03 березня 2022 року № 513 припинено з 25 лютого 2022 року дію наказів по підприємству «Про відсторонення від роботи працівників, які не вакциновані», у тому числі, наказ № 2950 від 15 грудня 2021 року, яким було відсторонено від роботи ОСОБА_1 (а.с. 52).

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 46 КЗпП України установлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, цей перелік не є вичерпним та за змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством, тобто певним нормативним документом (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Тлумачення поняття «законодавство» було здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Законодавством, яке підлягає застосуванню до правовідносин, які є предметом розгляду у цій справі, відноситься Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин), Постанова Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236», накази Міністерства охорони здоров`я від 5 лютого 2020 року за № 521 та від 04 жовтня 2021 року № 2153.

Відповідно до частин першої другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я є Міністерство охорони здоров`я України (надалі МОЗ) (Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90).

COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ від 05 лютого 2020 року за № 521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, який був встановлений постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 р. № 641.

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Крім того, Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 затверджено Зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, та доповнено Перелік новими пунктами, зокрема, пунктом 6 такого змісту: підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Вказаний Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року № 2393 набрав чинності 09 грудня 2021 року.

Як вбачається з Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до переліку підприємств, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, включено також ПАТ «Сумихімпром».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» та доповнено її пунктом 41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я».

Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законом порядку не визнавалися, а в даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання неконституційності законів України та протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в ПАТ «Сумихімпром» на посаді апаратника гранулювання 5 розряду (гранулювання суперфосфату) в цеху по виробництву гранульованого суперфосфату (ЦГС) та входить до кола працівників, визначених вказаними нормативно-правовими актами, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню.

ПАТ «Сумихімпром» було повідомлено ОСОБА_1 про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Як видно зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів, у ОСОБА_1 щеплення відсутнє, від його проведення він відмовився та не надав суду доказів про наявність у нього абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби.

Таким чином, відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Доводи позовної заяви про те, що стаття 46 КЗпП України не містить такої підстави для відсторонення як відсутність щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, суд вважає необґрунтованими, тому що цією статтею передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], № № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а прийняті на його виконання Постанови Кабінету міністрів України, Накази МОЗ є лише способом реалізації законодавчого припису.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд звертає увагу, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх працівників ПАТ «Сумихімпром». Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах».

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач з метою забезпечення безперебійної роботи виробництва, а також з метою створення безпечного середовища, захисту життя і здоров`я працівників ПАТ «Сумихімпром», з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача.

Відстороняючи працівника від роботи, роботодавець повинен був діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому наказ № 2950 «Про відсторонення від роботи працівників, які станом на 09 грудня 2021 не вакциновані» від 15 грудня 2021 року є законним.

Крім того, 09 грудня 2021 року набрав чинності Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року № 2393, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого в свою чергу віднесено також ПАТ «Сумихімпром».

Таким чином, дії відповідача щодо відсторонення позивача від роботи є правомірними, оскільки Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року № 2393 набрав чинності 09 грудня 2021 року, а тому у відповідача 15 грудня 2021 року були законні підстави для видання наказу про відсторонення від роботи апаратника гранулювання 5 розряду (гранулювання суперфосфату) в цеху по виробництву гранулювання суперфосфату (ЦГС) ОСОБА_1 .

Отже, право ОСОБА_1 на працю тимчасово обмежено з огляду на потребу охорони громадського здоров`я і запобігання поширенню особливо небезпечної інфекційної хвороби COVID-19 та через ненадання ним роботодавцю одного із документів, який би підтверджував вакцинацію від COVID-19 або про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень.

Оскільки під час розгляду справи порушень прав позивача при прийнятті оскаржуваного наказу про відсторонення від роботи не встановлено, відсутні підстави для скасування наказу № 2950 від 15 грудня 2021 року ПАТ «Сумихімпром» «Про відсторонення від роботи працівників, які станом на 09 грудня 2021 не вакциновані».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не частини невиплаченої заробітної плати.

Оскільки судом не встановлено незаконного відсторонення ОСОБА_1 від роботи, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на період такого відсторонення.

Також, оскільки трудові права позивача не порушені, відсутні підстави для задоволенні позовних вимог і в частині стягнення моральної шкоди.

З огляду на викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки в позові відмовлено, тому на підставі ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром» про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Сумихімпром», місцезнаходження: м. Суми, вул. Харківська, п/в 12, .

Повне судове рішення складено 18 липня 2022 року.

Суддя А.С. Северинова