Номер провадження: 22-ц/813/2614/22
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач Державний реєстратор Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року у складі судді Калашнікової О.І.,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд:

-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , з розміром частки 1/1 на житловий будинок загальною площею 249 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м., реєстраційний номер як об`єкту нерухомого майна 101, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про яку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесений запис про право власності за номером 21071630, дата і час державної реєстрації 20.06.2017 16:49:04, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із індексним номером 35832065 від 23.06.2017 10:58:44, прийнятого Іскровим Олегом Вікторовичем- державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації»;

-визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право приватної власності, із розміром частки 1/1, на збудований, але не прийнятий в експлуатацію об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 249 кв. м., житловою площею 102,6 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визначений у технічному паспорті від 20.06.2017, складеному ПП «ВТФ «АПЕКС-КО».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, а саме:

-скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 із розміром частки 1/1, на житловий будинок загальною площею 249 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м., реєстраційний номер як об`єкту нерухомого майна 101, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про яку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесений запис про право власності за номером 21071630, лата і час державної реєстрації 20.06.2017 16:49:04, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) із індексним номером 35832065 віч 23.06.2017 о 10:58:44, прийнятого ОСОБА_4 ;

-визнати за ОСОБА_1 приватної власності, із розміром частки 1/1, на збудований, але не прийнятий в експлуатацію об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 249 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визначений у технічному паспорті від 20.06.2017, складеному ПП «ВТФ «АПЕКС-КО».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірний житловий будинок загальною площею 249 кв.м. житловою площею 102,6 кв.м. збудований з залізобетонна та бетону, та який як об`єкт нерухомого майна складається з житлового будинку, мостіння та огорожі, розташований за цією ж адресою, не може вважатися закінченим будівництвом у період до 05 серпня 1992 року. Визначений у заповіті опис спадкового майна прямо свідчить, що станом на 24 лютого 1997 року за вказаною адресою розташовувався ще старий кам`яний будинок. Спірний житловий будинок у цей час не існував, а тому він не може вважатися закінченим будівництвом у період до 05 серпня 1992 року. Будівництво позивачем спірного житлового будинку у період, який є значно пізнішим ніж до 05 серпня 1992 року, а саме - з 2010 по 2011 року, підтверджується також сусідами, які мешкали поблизу спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 у період його будівництва і мешкають там до цього часу. Державна реєстрація за ОСОБА_3 права приватної власності на спірний житловий будинок, зведений (побудований) позивачем, є безпідставною, а також такою, що проведена з порушеннями норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позовні вимоги, із якими позивач звернувся до суду, в оскаржуваному рішенні визначені невірно та не відповідають заявам по суті. Фактично, суд розглянув справу за іншими вимогами, ніж ті, що були заявлені позивачем у позові. Судом взагалі не було враховане, що проведенням безпідставної державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_3 позивач фактично був позбавлений права власності на спірний житловий будинок як на збудований, але не прийнятий в експлуатацію об`єкт нерухомого майна, позбавлений правової можливості звернутися до компетентних органів для прийняття цього об`єкту в експлуатацію з подальшим зверненням до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності позивача на цей об`єкт вже як на житловий будинок, завершений будівництвом і прийнятий в експлуатацію. Отже, за таких умов, станом на даний час, спірний житловий будинок не може бути предметом жодних цивільно-правових правочинів, не може ані відчужуватися, ані переходити до іншої особи в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином. Таким чином, спірний житловий будинок цілком відповідає наведеним у ч. 1 ст. 178 ЦК України критеріям майна, вилученого з цивільного обороту, а тому, в силу прямої вказівки ч. 1 ст. 61 СК України не може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, даний житловий будинок може бути визнаний лише приватною власністю позивача як особи, яка збудувала його (створила), а ніяк не спільною сумісною власністю із ОСОБА_2 .

Сторони в судове засідання 22.11.2022 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не надали, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 лютого 2021 року в справі N 909/1286/19 вказано, що згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже зазначена норма встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 20.10.1992 ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок загальною житловою площею 12,7 кв. м. з надвірними спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 911 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 377 ЦК України та частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім, багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового використання в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, набувши право власності на будинок на підставі договору дарування ОСОБА_3 є законним користувачем земельної ділянки, на якій розташований будинок.

Відповідач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 .

З 2001 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2018 було розірвано.

У 2017 році ОСОБА_3 звернулась до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Іскрова В.О. з питання реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з договором дарування від 20.10.1992, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений ПП "ВТФ "Апекс-Ко" 20.06.2017, згідно з яким житловий будинок має загальну площу 249 кв. м., в тому числі житлову 102,6 кв. м.

Державним реєстратором ОСОБА_5 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_3 та 23.06.2017 здійснено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 Мхатварі ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилася спадщина, яку прийняла ОСОБА_2 .

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем у 2012 році самостійно та за власні грошові кошти побудував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 249 кв. м. Вважає, що документи на підставі яких за ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності не підтверджують виникнення у неї права власності на спірний будинок, оскільки така особа не значиться в технічному паспорті, крім того, технічний паспорт та договір дарування містять різні відомості, а саме площу будинку, матеріали з яких здійснено будівництво, період побудови. Вважає, що йому на праві власності належить вказаний будинок.

Проте, позивачем не надано доказів того, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 є новоствореним майном.

Наявні у справі докази свідчать про те, що на земельній ділянці, законним користувачем якої є ОСОБА_3 , відбулася перебудова будинку, у зв`язку з чим його площа збільшилася.

Позивач здійснюючи витрати на будівельні роботи, був обізнаний про те, що власником цього будинку та законним користувачем земельної ділянки є ОСОБА_3 , правомірність її набуття на той час не оспорював.

Доказів того, що ним з ОСОБА_3 була укладена угода про набуття майна у сумісну власність не надано, та обставина, що за рахунок коштів позивача відбулася зміна характеристик будинку не свідчить про існування передбачених законом підстав для набуття ним права власності на цей об`єкт, та не позбавляє останнього права звернутись з позовом про стягнення витрат на будівництво.

Інших підстав щодо законності набуття права власності на будинок позивачем не наведено.

Враховуючи, що підставою для скасування державної реєстрації права власності на будинок є захист порушеного права власності позивача, яке судом не встановлено, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки право вимоги позивачу в цих правовідносинах не належить.

Отже, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 29.12.2022

Головуючий:

Судді: