Миколаївський районний суд Одеської області
Справа № 494/1081/20
Номер проведження 2/508/78/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року Миколаївський районний суд

Одеської області

В складі головуючого судді Горобця В.Л.

Секретаря Товт Т.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Миколаївка в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КУ «Березівська дитячо юнацька спортивна школа» про визнання дій неправомірними, відмову в прийомі на роботу, зобов`язання вчинення дій, стягнення судових витрат.

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась із заявою до директора КУ «Березівської дитячо юнацької спортивної школи» про прийняття її на роботу тренером викладачем по сумісництву з навантаженням 0,25 ставки. На її заяві була резолюція директора КУ «Березівської дитячо юнацької спортивної школи» Шевченко І.М., з її основного місця роботи де позивачка працювала учителем фізичної культури, на яке вона не заперечувала.

Директор ДЮСШ ОСОБА_2 , відмовив прийняти в неї заяву, яка мала зміст про рішення Комінтернівського районного суду від 01.07.2019 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково.

Скасовано наказ № 36 по Березівській ДЮСШ від 30 травня 2018 року «Про відпустки», «Про звільнення з роботи у зв`язку з закінченням трудового договору», в частині звільнення ОСОБА_1 .

Визнати дії директора Березівській ДЮСШ по виданню наказу № 36 від 30.05.2018 року в частині звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку з закінченням трудового договору, згідно п. 2 ст. 36 КзПП України, незаконними.

Поновити ОСОБА_1 на посаді тренера-викладача Березівської ДЮСШ з навантаженням 0,25 ставки за сумісництвом з 01.06.2018 року.

Стягнути з Березівської дитячо-юнацької спортивної школи на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2018 року по день винесення рішення суду.

Рішення про поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Директор ОСОБА_2 , запропонував ОСОБА_1 , написати заяву іншого змісту потім відмовився її прийняти. В зв'язку з чим вона була змушена звернутися в поліцію, яка змусила директора прийняти від позивачки заяву і надати на неї відповідь.

По пошті ОСОБА_1 , отримала відповідь 21.09.2020 року за № 41, в якій директор ОСОБА_2 , відмовив в прийнятті її на роботу. Свою відмову він аргументував тим, що в її заяві відсутнє найменування відділу спорту, результатами її роботи в іншій спортивній школі і моральними якостями, так як вона не відповідає вимогам встановленим на цій посаді.

Відмову у прийнятті на роботу ОСОБА_1 , рахує не обгрунтованою по наступним критеріям:

По перше, директор порушив її трудові права, відмовив незаконно в прийнятті на роботу та образив її людську гідність і ділову репутацію, обговорив та навів наклеп.

По друге, вона не являється працівником ДЮСШ і не володіє інформацією про кількість та назву відділень в ДЮСШ, та не може вірно вказати займану посаду відділу спорту.

По третє, директор ДЮСШ укомплектував штат працівниками, які не мають вищої освіти, стажу роботи, на посадах тренера викладача методиста, цим порушив закон.

По четверте, позивачка має вищу освіту по спеціальності вчитель фізичної культури по кваліфікації та має категорію «спеціаліст вищої категорії» та має звання «старший вчитель», стаж роботи на посаді вчителя фізичної культури в освітніх закладах, тренера викладача та методиста в ДЮСШ, педагогічний стаж складає 34 роки.

По п`яте, позивачка сама виховувала свою доньку, яка закінчила школу з медаллю. Має дві вищих освіти та працює викладачем в Одеському медичному університеті та вчителем в ( ліцеї ) в м. Одесі, викладає іноземну мову.

Позивачка ОСОБА_1 , як особа за місцем роботи та проживання характеризується позитивно.

По шосте, позивачка має нагороди за свою працю та спортивну підготовку. Її випускники займали призові місця в спортивних іграх за ОТГ, районі, області України, як в командних так і в одиночних групах. Всі ці заслуги підтверджено грамотами на рахунок позивачки.

Виходячи з цього директор ДЮСШ ОСОБА_2 , не мав доказів для того, щоб оговорити ОСОБА_1 та відмовити їй в прийнятті на роботу. Його відмова є незаконною та не обгрунтованою.

Та до цього часу Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.07.2019 року не виконується.

Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 12 січня 2022 року року відкрито загальне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 04 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник відповідача директор ДЮСШ Лисак О.В., надав до суду заперечення на позовну заяву в якому заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що права та інтереси позивача відповідачем не порушені, предмет спору фактично відсутній.

Обгрунтовуючи свої заперечення тим, що 01.09.2020 року до нього, як директора КУ «Березівська дитячо юнацька спортивна школа» звернулась позивачка ОСОБА_1 , із заявою про прийняття її на роботу. Ознайомившись із заявою, було надано відповідь, що заява не стосується представника ДЮСШ ОСОБА_2 , так як в заяві не було вказано його прізвища і назву закладу. В самому змісті заяви було вказано рішення Комінтернівського районного суду від 01.07.19 року. Копію заяви на прийняття на роботу ОСОБА_1 , додається додатком. Комунальний заклад з моменту заснування вересень 2018 року не має ніяких судових проваджень з ОСОБА_1 .. Під час розмови директор ДЮСШ ОСОБА_2 , запропонував позивачці піти і знайти засновників і керівників того закладу, на яке діє рішення Комінтернівського районного суду. Але позивачка відреагувала на це агресивно та викликала наряд поліції. Поки чекали на поліцію ОСОБА_1 , переписала заяву на директор ДЮСШ ОСОБА_2 , і вказала назву комунального закладу. Хоча позивачка була повідомлена, що школа повністю укомплектована тренерами викладачами. ОСОБА_1 , не взяла сказане до уваги. Наполягала прийняти її на роботу тренером викладачем на 0,25 ставки, мотивуючи тим, що вона працює в школі та має певні досягнення. Але її досягнення в школі вчителем фізичного виховання до роботи в спортивній школі ніякого значення не мають, так як спеціалізація і методика зовсім різні.

Позивачка ОСОБА_1 , надала до суду відповідь на відзив в якій зазначила, що між нею та відповідачем фактично існує спір, щодо реалізація її права на працю, тому вона правомірно звернулася до суду за захистом своїх прав, що спростовує доводи відповідача щодо відсутності предмету спору між сторонами. Представник відповідача фактично відмовив позивачці в працевлаштуванні, під час усної бесіди з керівником установи, що спростовує доводи відповідача в тій частині, що позивачу не відмовляли в працевлаштуванні.

На підтвердження своїх доводів вона вважає, що її позовні вимоги обгрунтовані та підтвердженні належним чином матеріалами справи, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представник відповідача своїм правом на подачу заперечень на відповідь на відзив не скористався.

Позивачка ОСОБА_1 , у судовому засіданні пояснила, що звернулася до директора КУ «Березівської дитячо юнацької спортивної школи» про прийняття її на роботу тренером викладачем по сумісництву з навантаженням 0,25 ставки, однак їй було відмовлено в працевлаштуванні. Вона вважає, що було порушене її конституційне право на працю, тому просить суд визнати незаконною відмову у прийнятті її на роботу.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог зазначив, що школа повністю укомплектована тренерами викладачами.

Крім того зауважив, що прийняття на роботу нового працівника є правом керівника, а тому зобов`язання приймати будь-яку особу на роботу буде порушенням законодавства та фактичним втручанням в діяльність установи.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не піддягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , за місцем своєї роботи та місцем проживання характеризується позитивно ( а.с. 6, 7 ).

01 вересня 2020 року ОСОБА_1 , звернулася з письмовою заявою на ім`я директора КУ «Березівської дитячо юнацької спортивної школи» про призначення її на посаду тренера викладача по сумісництву з навантаженням 0,25 ставки ( а.с. 8 ).

Відповідачем надано відповідь на заяву ОСОБА_1 , від 01.09.2020 року ( а.с. 6 ).

ОСОБА_1 , за свою працю була нагороджена дипломами та подяками, грамотами ( а.с. 148, 156, 157, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 164, 165, 166 ).

З пояснень представника відповідача директора КУ «Березівської дитячо юнацької спортивної школи» Лисак О.В., вбачається, що позивачці було відмовлено у працевлаштуванні.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 21 КЗпП України передбачає, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ст. 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Отже, ст. 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених частиною другою статті 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права.

Обов`язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони: заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VI від 05.07.2012р. держава гарантує у сфері зайнятості захист від дискримінації у сфері зайнятості, необґрунтованої відмови у найманні на роботу і незаконного.

Вказані гарантії розкриті у положеннях ст. 11 цього Закону № 5067-VI, згідно яких держава гарантує особі право на захист від будь-яких проявів дискримінації у сфері зайнятості населення за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, членства у професійних спілках або інших об`єднаннях громадян, статі, віку, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Також захист прав особи від дискримінації у сфері трудових прав задекларований в ст. 2-1 КЗпП України (в редакції на момент прийняття роботодавцем рішення про відмову у прийнятті позивача на роботу у червні 2019 року): забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу:

1) працівників, запрошених на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації;

2) молодих спеціалістів, які закінчили вищий навчальний заклад і в установленому порядку направлені на роботу на дане підприємство, в установу, організацію;

3) вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років або дитину з інвалідністю, а одиноких матерів (батьків) - при наявності дитини віком до чотирнадцяти років;

4) виборних працівників після закінчення строку повноважень;

5) працівників, яким надано право поворотного прийняття на роботу;

6) інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір.

Перелік інших осіб, визначений в п. 6 ч. ст. 232 КЗпП України, знайшов свій розвиток в роз`ясненнях у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992: наприклад, коли у випадках, передбачених законодавством, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний приймати в порядку працевлаштування інвалідів і неповнолітніх, направлених на роботу в рахунок броні; осіб, які були звільнені в зв`язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулись після закінчення цієї роботи чи служби ), або які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим ст. 22 КЗпП.

За роз`ясненнями в абз. 8 п. 6 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 9: при обгрунтованості позову суд рішенням зобов`язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення - з першого робочого дня наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи (якщо була обумовлена інша дата - з цієї дати), з іншими особами - з дня їх звернення до власника або уповноваженого ним органу з приводу прийняття на роботу.

Суд на підставі зібраних доказів, яким надана належна оцінка, встановив, що позивач не віднесена до переліку осіб, з якими відповідач зобов`язаний укласти трудовий договір, незалежно від волі роботодавця.

Так, позивач, як з`ясовано, є повнолітньою особою, не має статусу особи з інвалідністю, на яку поширюються гарантії за ст.ст. 17, 19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні № 875 щодо забезпечення працевлаштування відповідно до нормативу норматив робочих місць по вказаній категорії громадян; він не є особою, запрошеною на роботу в порядку переведення з іншого підприємства за погодженням між керівниками підприємств ( ст. 24 КЗпП ); не віднесений до категорії молодих спеціалістів, направлених в установленому законом порядку на роботу в дану організацію ( ст. 197 КЗпП України ); не віднесений до категорії працівників, звільнених на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яким за ч. 1 ст. 42-1 КЗпП України надано право поворотного прийняття на роботу; не є особою, яка була звільнена в зв`язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулась після закінчення цієї роботи чи служби. Крім того, позивач не віднесений до категорії осіб, визначених в ст. 14 Закону України Про зайнятість населення осіб, які потребують соціального захисту і не здатних конкурувати на ринку праці, та мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, а саме: позивач не має дітей до 3 років і не має статусу одинокого батька за наявності дитини віком до 14 років або дитини з інвалідністю ( ст. 184 КЗпП ); позивач не досяг пенсійного віку і відмова роботодавця у прийнятті його на роботу з цим не пов`язана (ч. 2 ст. 11 Закону України Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні від 16.12.1993 рок № 3721-XII); не є особою, що звільнена після відбуття покарання або примусового лікування; не є особою передпенсійного віку в розумінні ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; учасником бойових дій ( п. 19-21 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту ).

Чинним законодавством не виключено можливість врахування роботодавцем під час розгляду заяви про прияняття на робрту - характеристики роботи позивача, його ділових якостей, сумлінності при виконанні трудової функції, дотриманні трудової дисципліни, в тому числі виявлених під час попередньої роботи позивача у ДЮСШ Березівької районної ради Одеської області, де позивач працювала тренером-викладачем, а представник відповідача методистом. Дані обставини мають значення для раціонального добору кандидатів аби забезпечити ефективну роботу закладу і якісного виконання покладеного на нього обсягу робіт.

Відмова у прийнятті на роботу ОСОБА_1 , також не пов`язана із дискримінаційною ознакою.

Суд рахує, що в діях відповідача, якому приписано здійснювати якісну кадрову політику з раціонального добору працівників, не встановлено проявів забороненої Конституцією України і статтею 22 КЗпП України дискримінації у сфері зайнятості населення щодо позивача, а саме пряме або непряме обмеження його права чи встановлення переваг, залежно від раси, кольору шкіри національності, етнічної приналежності, релігії, мови, ґендера, віку, соціального та майнового стану, політичних поглядів та інших переконань, сексуальної орієнтації, членства у професійних спілках або інших об`єднаннях громадян, роду і характеру занять, місця проживання або іншими ознаками.

Крім того, відповідно до положень статті 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 159/2298/16-ц ( провадження № 61-5664св18 ).

Обставини відповідності ОСОБА_1 , за рівнем кваліфікації вимогам, які передбачені для зайняття посади, та наявність цієї посади у штатному розписі на час її звернення із заявою до відповідача про прийняття на роботу не є підставою для зобов`язання відповідача укласти трудовий договір з позивачем.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що фактична відмова у прийнятті позивача на роботу, прийнята керівником КУ «Березівська дитячо юнацька спортивна школа» в межах компетенції та відповідно до положень трудового законодавства, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 19; 77; 247; 258; 263; 268; 273; 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КУ «Березівська дитячо юнацька спортивна школа» про визнання дій неправомірними, відмову в прийомі на роботу, зобов`язання вчинення дій, стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня повного складання тексту рішення, а стороною що не була присутня в судовому засіданні з дня отримання копії рішення до Одеського апеляційного суду, відповідно до п. п. 15.5) п. п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, який передбачає, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складено 27 липня 2022 року.

Суддя: Горобець В.Л.