Справа № 464/851/22
пр.№ 2-о/464/50/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.02.2022 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючої-судді Бойко О.М.

секретар судового засідання Герасимович А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Сихівський районний в місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м Львів)про встановлення факту, що має юридичне значення,-

встановив:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заяву мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Автономної Республіки Крим помер його батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він є спадкоємцем першої черги після його смерті, однак, не може отримати свідоцтво про смерть батька, оскільки батько помер на тимчасово окупованій території України внаслідок збройної агресії Російської Федерації, відтак, встановити факту смерті, який є необхідним для прийняття спадщини, в інший спосіб не можливо. Факт смерті батька підтверджується довідкою про смерть, свідоцтвом про смерть, виданими на тимчасово окупованій території .

Заявник у судове засідання не з`явився, подав до суду з заяву про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання представник заінтересованої особи Сихівського районного в місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м Львів) не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заяву необхідно задоволинити з таких підстав.

Згідно з ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Із копії паспорта серії НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Львові, його сином відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (Росія) є ОСОБА_1 .

Відповідно до інформації, яка наявна у документі під назвою «Свідоцтво про смерть» № НОМЕР_3 , виданому 06.11.2021 так званим Красногвардійським міським відділом ЗАГС Департаменту ЗАГС Міністерства юстиції так званої Республіки Крим Російської Федерації, а також медичної довідки про смерть від 06.11.2021, довідки про смерть № С-02351 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Знаменка, Красногвардійський район, Автономна Республіка Крим.

Відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Статтею 9 цього Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків.

За правилами ст.3, ч.2 та ч.3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституціїта законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Проте, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Зважаючи на те, що заявник не може у встановленому законом порядку отримати свідоцтво про смерть батька, яке необхідне для реалізації права на спадкування, оскільки свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане органами, що діють на тимчасово окупованій території України, не мають на території України юридичної сили, з метою захисту законних прав та інтересів заявника, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 , слід задоволити та встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в с.Знаменка, Красногвардійський район, Автономна Республіка Крим на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. 317 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Заяву задоволити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 с.Знаменка, Красногвардійський район, Автономна Республіка Крим, що є тимчасово окупованою територією України.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуюча