Провадження № 2/369/2323/22
РІШЕННЯ

Іменем України

28.12.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Дубас Т.В.,

при секретарі судового засідання Житар А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Києво- Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 (далі позивачка, ОСОБА_2 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області, у якому просила:

визнати недійсним договір дарування від 15 лютого 2019 року № 469, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45553049 від 15 лютого 2019 року, державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0050 та припинити право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0050;

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області вилучити з Державного земельного кадастру відомості щодо земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0050;

стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2 724,00 грн та 454,00 грн витрати на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_2 посилається на те, що судовим рішення у справі № 369/11800/17, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району від 13 вересня 2017 року № 56 про надання дозволу на розробку технічної документації щодо складання акта на право власності на землю надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_6 , площею 0,175 га в АДРЕСА_1 . Визнано недійним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 403755 виданий ОСОБА_6 на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0050, площею 0,1703 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 . Визнано недійним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії та номер 1957, видане 12 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Л. В. Відновлено становище, яке існувало до порушення права власності ОСОБА_2 на належну їй земельну ділянку, площею 0,2223 га у АДРЕСА_1 шляхом скасування у Поземельній книзі запису про державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0050, площею 0,1703 га. Однак, під час розгляду спору та після призначення судом у справі № 369/11800/17 судової експертизи, ОСОБА_7 створено штучного «добросовісного набувача» ОСОБА_4 , шляхом укладення спірного договору дарування, задля перешкоди у виконанні судового рішення у справі № 369/11800/17. У зв`язку з такими обставинами, позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом про визнання недійсним договору дарування.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.10.2021 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області подано відзив на позовну заяву, у якому останнє просить розглянути цю справу з урахуванням доводів, викладених у відзиві. ГУ Держгеокадастру у Київській області стверджує, що воно не вчиняло жодних дій, які б могли призвести до порушення, невизнання або оспорювання прав і законних інтересів позивачки.

Іншими учасника справи відзив до суду не подано.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 14.11.2022 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі.

Представник позивача подав через канцелярію суду клопотання про проведення розгляду справи у відсутності позивача та представника. Позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити.

Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Київській області у поданому відзиві просив суд проводити розгляд справи у відсутності представника.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

24 серпня 1999 року ОСОБА_2 отримала державний акт про право приватної власності на землю серії КВ № 083365, згідно якого є власником земельної ділянки площею 0,2223 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Позивачкою виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж даної земельної ділянки в натурі та 06 липня 2017 року звернулася до Державного кадастрового реєстратора відділу у Києво-Святошинському районі міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області про державну реєстрацію земельної ділянки.

ОСОБА_2 було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що земельна ділянка позивачки перетинається через земельну ділянку :01:002:0050, площа співпадає на 34,5837 %, яка сформована за рахунок земельної ділянки позивачки.

З метою відновлення своїх порушених прав ОСОБА_2 звернулася з позовом до Києво-Святошинського районного суду.

Так, заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 369/11800/17, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району від 13 вересня 2017 року № 56 про надання дозволу на розробку технічної документації щодо складання акта на право власності на землю надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_6 , площею 0,175 га в АДРЕСА_1 . Визнано недійним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 403755 виданий ОСОБА_6 на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0050, площею 0,1703 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 . Визнано недійним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії та номер 1957, видане 12 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Л. В. Відновлено становище, яке існувало до порушення права власності ОСОБА_2 на належну їй земельну ділянку, площею 0,2223 га у АДРЕСА_1 шляхом скасування у Поземельній книзі запису про державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0050, площею 0,1703 га.

Одним з основних доказів, що стали підставою для задоволення позовних вимог у справі № 369/11800/17 став висновок № 44/19-41 експертів Київського науково дослідного інституту судових експертиз від 05 червня 2019 року, згідно якого встановлено, що існує накладення фактичних меж користування земельною ділянкою позивачки згідно проведених на місцевості топографо-геодезичних робіт та згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Площа накладення становить 0,0769 га або 769 кв. м.

Накладення здійснено в ході формування земельної ділянки :01:002:0050 ОСОБА_6 , який 16 квітня 2008 року оформив на неї право власності, а 22 квітня 2008 року продав її ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцем ОСОБА_8 стала відповідачка ОСОБА_3 .

Після набрання рішення законної сили у справі № 369/11800/17 та з метою його повного виконання, ОСОБА_2 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Київській області із заявою про виключення з реєстру відомостей про земельну ділянку :01:002:0050.

Однак, листом ГУ Держгеокадастру у Київській області від 02 липня 2021 року відмовив позивачці у виконанні рішення суду у зв`язку з тим, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, власник земельної ділянки :01:002:0050 є ОСОБА_4 .

За таких обставин та очевидної недобросовісної, на думку позивачки, поведінки відповідачів, ОСОБА_2 звернулася з цим позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом вказаної норми, застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

За приписами частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) установлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Поряд з цим, відповідно до приписів статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За нормами частини третьої статті 388 ЦК України установлено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Поряд з цим, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як убачається з матеріалів справи, заочним рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року у справі № 369/11800/17 визнано недійсними рішення місцевої ради про розроблення земельно-технічної документації на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0050, державний акт на право власності на неї, свідоцтво про право на спадщину на неї.

Отже, обставини у справі № 369/11800/17 не підлягають додатковому дослідженню та доказуванню.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:005 юридично ніколи не існувала, не була сформована, а тому не може бути об`єктом цивільних прав та предметом правочинів, у тому числі предметом дарування.

Проте, усупереч наведеному, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 спірну земельну ділянку на підставі договору дарування від 15 лютого 2019 року № 469. При цьому, ОСОБА_3 як станом на 15 лютого 2019 року, так і до момент укладення цього договору не мала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою, оскільки ніхто не набув на неї права власності з огляду на визнання недійсним усього ланцюга правочинів щодо її формування та набуття прав на неї.

Крім того, суд бере до уваги за аналогією правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 24 лютого 2021 року № 757/33392/16 та від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, у яких Суд зауважив, що правочином, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна. Ураховуючи момент вчинення договорів (після відкриття провадження, відмови у забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі), контрагента, з яким боржник вчинив оспорювані договори, ціну в оспорюваних договорах купівлі-продажу (майно було продано за мізерну ціну), Суд сформулював висновок, що боржник діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорювані договори, які порушують майнові права та інтереси кредитора і направленні на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже «вжив право на зло».

Також суд звертає увагу, що договори визнаються недійними на підставі статтей 203, 215 ЦК України, а також додатково на підставі статті 234 ЦК України, згідно з якою фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У контексті викладеного, суд уважає, що укладаючи спірний договір дарування відповідачі намагалися перешкодити у виконанні судового рішення у справі № 369/11800/17, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Що стосується вимог про стягнення з відповідачів судові витрати, які включають, зокрема, витрати на правову допомогу, суд уважає за необхідне зазначити таке.

Так, згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Крім того у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 указано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частина друга стаття 137 ЦПК України).

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10 грудня 2009 року, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12 жовтня 2006 року, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За умовами частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час подання позову позивачкою надано договір про надання правничої допомоги від 05 жовтня 2021 року № 44, за яким адвокат Жуков Д. О. здійснює її представництво під час розгляду цієї справи. Також у матеріалах справи міститься ордер та додаток до договору від 05 жовтня 2021 року № 1.

Однак, станом на дату ухвалення рішення у цій справі, ані позивачкою, ані її представником не було надано до суду необхідних документів, які б підтверджували розмір витрат на правничу допомогу з детальним описом виконаних робіт, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Керуючись ст. 11, 16, 203, 215, 234, 319, 388, 717 ЦК України, ст. 10, 11, 137, 263, 265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання недійсним договору дарування - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування від 15 лютого 2019 року № 469, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45553049 від 15 лютого 2019 року, державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0050 та припинити право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0050.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області вилучити з Державного земельного кадастру відомості щодо земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0050.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1589,00 грн. (одну тисячу п`ятсот вісімдесят дев`ять грн.. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1589,00 грн. (одну тисячу п`ятсот вісімдесят дев`ять грн.. 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексу судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_9 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Київській області, місцезнаходження: вул. Серпова, 3/14, м. Київ, 03116, .

Суддя Т. В. Дубас