"12" липня 2022 р. м. Київ
Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді - САВЛУК Т.В.
за участі секретаря Бурячек О.В.,
учасники справи:
представник позивача - адвокат Щербина Я.М.,
відповідач ОСОБА_1 - не з`явився,
відповідач ОСОБА_2 - не з`явилася,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення,
ОСОБА_3 , звертаючись з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , просив усунути перешкоди ОСОБА_3 перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , що є предметом позову.
14 січня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справ та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
За змістом положень ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
З дотриманням вимог статтей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачі не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на позов та докази на спростування заявлених вимог.
Клопотання представника позивача - адвоката Я.М. Щербина від 16 травня 2022 року (вх. №Еп-3144) про залучення доказів, задоволено.
Долучено до матеріалів справи копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Закінчено підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача - адвокат Щербина Яна Миколаївна в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснила, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_3 . З 21 серпня 1990 року в даній квартирі зареєстрований позивач та його матір ОСОБА_4 . В липні 2019 року на прохання матері, позивач як власник квартири, надав згоду на тимчасове проживання у квартирі братові ОСОБА_1 , строком на один місяць для вирішення його житлових питань та догляду за матір`ю, однак відповідач ОСОБА_1 , без згоди позивача, вселився до квартири разом з співмешканкою ОСОБА_2 . На початку червня 2020 року мати позивача отримала травму перелом шийки лівого стегна, про що відповідач не сповістив позивача та не викликав матері швидку медичну допомогу, належним чином не доглядав за мірю, разом зі співмешканкою вели аморальний спосіб життя, зловживали спиртними напоями, така поведінки відповідачів змусила позивача постійно викликати працівників поліції з метою притягнення брата до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та протиправних дій відносно самого позивача, маючи намір врегулювати питання в досудовому порядку позивач направляв письмову вимоги щодо добровільного звільнення відповідачами квартири, однак така вимога залишилася без належного реагування з боку відповідачів, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду.
Відповідач ОСОБА_1 , та представник відповідача - адвокат Іваненко Марія Володимирівна, в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, правом подати відзив на позов та докази на спростування заявлених вимог не користалися.
Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, правом подати відзив на позов та докази на спростування заявлених вимог, не користалася.
На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, вислухавши думку представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомленні ними обставини, на яких вони грунтуються у відповідності матеріального права, що підлягають застосуванню до них правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним."
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України)
У відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Стаття 321 Цивільного кодексу України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За даними, які внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , підстава - Свідоцтво про право власності на житло, видане відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва від 04 грудня 1998 року, Свідоцтва про право на спадщину №830 від 19 липня 2019 року, Договір дарування від 26 березня 2019 року.
В квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: позивач ОСОБА_3 та його матір ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть видане Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 29 квітня 2022 року (актовий запис №628) (а.с.121)
Згідно відомостей, які містяться в Реєстрі територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , не значяться зареєстрованим за вказаною адресою.
01 лютого 2022 року Баришівською селищною радою, у відповідь на запит суду, проінформовано, що згідно реєстру Баришівської територіальної громади, громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , - з 16 грудня 1992 року. (а.с.92)
Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.
Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. Негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб, який не суперечить закону.
За таких обставин у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном.
Виходячи із обраного позивачем способу захисту, предметом позовних вимог є усунення позивачу перешкод з боку відповідачів у реалізації прав власника квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з цієї квартири.
Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Підтвердження заявлених позовних вимог щодо чинення з боку відповідачів перешкод у користуванні квартирою, позивачем ОСОБА_3 долучено постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року (справа № 755/5753/21), якою визнано ОСОБА_1 , винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Як встановлено постановою Дніпровського районного суду міста Києва, в мотивувальній частині, дослівно: «...До Дніпровського районного суду м. Києва від Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов протокол серії ВАБ №382557 від 28 березня 2021 року, згідно з яким ОСОБА_1 , 28 березня 2021 року о 16 год. 10 хв. в м. Києві за місцем свого проживання, а саме: за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5. (а.с. 82-83)
В порядку досудового врегулювання спору, позивачем направлялась письмова вимога кожному із відповідачів про усунення перешкод у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , та пропонувалось добровільно звільнити належне позивачу нерухоме майно до 05 грудня 2021 року (а.с.21), вимога залишилась без належного реагування з боку відповідачів.
Крім того, як з`ясовано судом в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрований лише ОСОБА_3 , в той же час згідно даних паспорта громадянина України відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , до 13 серпня 2019 року (підстава зняття з реєстраційного обліку - «судове рішення»), відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , відомостей, які б свідчили про припинення право відповідачів на користування житловим приміщенням за іншою адресою, відповідачами не повідомлено, належних доказів суду не надано.
При вирішенні спору по суті суд враховує, що відповідач таких тверджень позивача не спростував, а також враховує вимоги ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачі не скористались своїми процесуальними правами учасника справи, не з`явились у судове засідання, не надали відзив на позов та не надали суду жодних доказів, якщо у них такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог.
Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не є членами сім`ї позивача, ні наймачами, а ні іншими особами, що мають право на користування квартирою, та порушують право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд.
За наведених обставин, позивачем доведено факт відсутності у відповідачів права користування квартирою після набуття позивачем права власності на неї, в тому числі і договірних відносин між сторонами спору стосовно тимчасового користування квартирою, серед іншого на підставі договору оренди (найму), наявність цих обставин має вирішальне значення для вирішення спору щодо підстав для виселення відповідачів із житлового приміщення, яке займане ними без належним правових підстав.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Судова практика Європейського суду на виконання ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнала права будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном (рішення по справі «Маркс проти Німеччини»), та визначила основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Протоколу №1 щодо захисту права власності (рішення у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції»). Як встановив Суд, положення ст. 1 Протоколу № 1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні майна за його власниками без обмежень.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
За таких обставин, коли права власника майна порушені та він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень свого права користуватись квартирою, що належить йому на праві власності, в даному випадку, така міра втручання, як виселення, здійснюється згідно із законом (норми якого наведені вище), переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, і є необхідним у демократичному суспільстві - в інтересах та для захисту прав і свобод позивача у справі, а втручання у права відповідача є пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України)
Таким чином, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з жилого приміщення обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню у спосіб визначений позивачем усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із займаного жилого приміщення.
Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 816 грн. 00 коп., тобто по 908,00 грн. з кожного, які сплачено позивачем за подання позову до суду.
Враховуючи наведене та керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 116 Житловий кодекс України, статями 15, 16, 316, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, статями 2, 4, 12, 76-82, 89, 141, 263-265, 274-279, 280, 284, 354 Цивільно процесуального кодексу України, суд,-
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення, - задовольнити.
Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 (індивідуальні дані фізичної особи: дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 ) з квартири АДРЕСА_1 .
Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 (індивідуальні дані фізичної особи: дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , остання відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 ) з квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмір 908 гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмір 908 гривень 00 копійок.
Стягувач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .
Боржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , остання відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 .
Боржник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , остання відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.