Справа № 454/921/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2022 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Калиш В.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокаль справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб Приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Гук Наталії Миколаївни, Сектору державної реєстрації Сокальської районної державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання недійсним витягу про реєстрацію права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та просять визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.03.2017р. та витяг про реєстрацію речових прав на нерухоме майно на ім`я відповідачки.

Свої вимоги мотивує наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_4

16.06.2017р. позивач ОСОБА_1 подав заяву нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Після смерті баби відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Даний будинок був збудований ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі та право власності на такий було зареєстровано за ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер та з ним на день смерті проживала ОСОБА_4 , а тому є такою, що прийняла спадщину після його смерті.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої спадкоємцями першої черги є відповідачка ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 з неповнолітнім ОСОБА_2 за правом представлення після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наголосив, що ОСОБА_3 була опікуном неповнолітнього ОСОБА_2 та одноособово успадкувала все майно, позбавивши права спадкування позивача та його неповнолітнього брата.

Таким чином, ОСОБА_3 повинна була приймати спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , а не батька ОСОБА_6 , при цьому вказавши про спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , існування яких остання приховала.

Позивачі та їх представник адвокат Грищук Т.Р. в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідачка та її представники адвокати Ільницький М.М., Бордюк М.Й. в судовому засіданні позову не визнали.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позов, у якому покликалася на те, що спірний житловий будинок збудував її батько ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадкоємцями першої черги після його смерті були його дружина ОСОБА_8 (мати відповідачки) та вона, які проживали та були зареєстровані з батьком, чим прийняли спадщину.

Її рідна сестра ОСОБА_7 на час смерті батька не проживала і не була зареєстрована у вказаному будинку, не прийняла спадщини після його смерті та померла ІНФОРМАЦІЯ_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 та разом з нею в будинку ніхто не був зареєстрований. Вона доглядала матір та похоронила її.

Опікуном неповнолітнього ОСОБА_2 після смерті його матері була не відповідачка, а її дочка та останній проживав у них вдома в с.Завишень Сокальського (Червоноградського)_ району Львівської області.

ОСОБА_1 схиляв неповнолітнього ОСОБА_2 не слухати їх, а тому її дочка відмовилася бути опікуном останнього.

Оскільки право власності на спірний житловий будинок за її матір`ю ОСОБА_9 не було оформлено, то вона оформила спадщину після смерті батька ОСОБА_6

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив та вказав, що ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після спливу двадцяти двох років з часу смерті ОСОБА_6 .

Житловий будинок є спільним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та остання проживала з ним на час його смерті, чим прийняла спадщину.

Відповідачка постійно проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 був неповнолітнім на час смерті ОСОБА_4 та фактично прийняв спадщину за правом представлення після смерті своєї матері.

ОСОБА_1 в шестимісячний строк після смерті баби ОСОБА_4 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

В свою чергу, відповідачка не зверталася за прийняттям спадщини після смерті останньої, а тому втратила право на спадщину.

Відповідачка подала заперечення на заперечення на відповідь, зазначивши обставини, зазначені у відзиві на позов.

Третя особа приватний нотаріус Гук Н.М. подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, щодо вирішення спору покликавлая на розсуд суду.

Представник третьої особи Сокальської районної державної адміністрації Львівської області подав заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо вирішення спору покликався на розсуд суду.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку про підставність позову.

Згідно витягу від 21.08.2020р., шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 зареєстровано 13.11.1952р. у Волицькій сільській раді Сокальського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №6

Відповідно до договору від 05.03.1959р., ОСОБА_6 надано на праві безтермінового користування земельну ділянку по АДРЕСА_3 для будівництва житлового будинку, площею 600кв.м.

Будівництво спірного житлового будинку завершено та його здано в експлуатацію 08.11.1964р., що встановлено з відповідного акта.

З довідки №1138 від 16.03.2017р. встановлено, що станом на 31.12.2012р. житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та до дня смерті з ним проживала і була зареєстрована його дружина ОСОБА_4 та дочка (відповідачка) ОСОБА_11 , що стверджується свідоцтвом про смерть та довідкою №534 від 23.02.2017р.

Згідно витягу з будинкової книги та копії паспорта відповідачки, де розміщені відповідні відомості, місце проживання ОСОБА_3 з 26.12.1980р. по 26.11.2001р. було зареєстровано за адресою: будинок АДРЕСА_1 . Місце проживання ОСОБА_12 було зареєстровано за вказаною адресою з 30.07.2012р. по 31.01.2017р.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть.

ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою №522 від 13.03.2015р.

Відповідно до заяви від 24.02.2017р., ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса з метою прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одночасно остання, будучи попереджена про незаконність збільшення її частки у разі приховування нею інших спадкоємців, зазначила, що є єдиним спадкоємцем спірного майна.

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.03.2017р. встановлено, що ОСОБА_3 успадкувала після смерті ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

З витягу від 07.04.2020р. встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину №223 від 29.03.2017р. зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3

16.06.2017р. на підставі заяви ОСОБА_1 зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_4 .

З відповіді нотаріуса №120/01-16 від 01.06.2020р. встановлено, що після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав по АДРЕСА_1 до нотаріуса 24.02.2017р. звернулася його дочка ОСОБА_3 з метою спадкування зазначеного будинку, про наявність інших спадкоємців вона не повідомляла.

Матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є ОСОБА_7 , що стверджується свідоцтвами про народження.

В свою чергу, відповідно до свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_7 є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в Центрі обліку та нічного перебування бездомних громадян, де вона перебувала з 02.10.2009р. по день смерті. Переважне місцезнаходження останньої разом з неповнолітнім сином ОСОБА_2 було зареєстровано в закладі по АДРЕСА_4 . Зазначене стверджується свідоцтвом про смерть та довідкою №4598 від 06.08.2013р.

Відповідно до довідки №345 від 03.05.2020р., по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Згідно із частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину.

Статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що коли спадкоємець постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Судом встановлено, що позивачі постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та як спадкоємці за законом у встановлений ст.1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подали, а тому є такими, що прийняли спадщину.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року (яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом.

Згідно з частиною першою статті 534 ЦК УРСР 1963 року (яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 ) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Статтею 548 ЦК УРСР (яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 ) передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частина перша статті 549 ЦК УРСР (яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 )).

Судом встановлено, що на час смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним проживали та були зареєстровані дружина ОСОБА_4 та донька (відповідачка) ОСОБА_3 , які є спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця.

Таким чином, окрім відповідачки ОСОБА_3 спадщину прийняла її мати ОСОБА_4 , в порядку пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частинами першою та третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В той же час, ОСОБА_3 не була зареєстрована з ОСОБА_4 станом на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому не є такою, що прийняла спадщину після її смерті.

ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , при цьому не приймала спадщини після смерті матері, а також запевнила, що інших спадкоємців окрім неї немає, будучи попереджена про незаконність збільшення її частки в спадковому майні в такому випадку та що вказана обставина є підставою визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

В свою чергу, згідно ч.1 та ч.6 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідн до частин 4 та 5 ст.1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача ОСОБА_1 та його неповнолітнього брата ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 .

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_2 є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 .

За таких підстав, ОСОБА_3 неправомірно набула право власності на спадковий житловий будинок, оскільки звертаючись із заявою про прийняття спадщини, не вказала про існування інших спадкоємців, а саме ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 та в нотаріуса були відсутні підстави видавати свідоцтво про право на спадщину на весь спадковий будинок лише після смерті ОСОБА_6 , після смерті якого майно успадкувала також ОСОБА_4 .

В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Стаття 393 ЦК України передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентовано, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі №922/2589/19, за змістом частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виконанню підлягають виключно судові рішення:

1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

В свою чергу, відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для здійснення державної реєстрація права власності та інших речових прав.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача.

Виходячи з аналізу зазначених норм, судове рішення є документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав та скасування такого рішення суду є підставою проведення реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав, тобто визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, на підставі якого за відповідачкою зареєстровано право власності на вказане майно, є підставою внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Поряд із цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020р., внесено зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі до частини 3 статті 26, відповідно до якої, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Виходячи з аналізу даних норм, слід дійти висновку, що ухвалюючи рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав (в даному випадку свідоцтва про право на спадщину), суд зобов`язаний прийняти рішення про припинення прав, які зареєстровані на підставі цього документа.

В постанові від 04.12.2019р. у справі №917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

В деяких випадках може виявитись, що визначення релевантного способу захисту має певні труднощі, оскільки в законі спосіб захисту від певного правопорушення не визначено (або існує кілька способів захисту). В такому випадку існує для позивача ризик обрання способу захисту, який є неефективним, хоча і законним.

В тих випадках, коли в законі немає імперативної «прив`язки» способу захисту до правопорушення, або існує кілька способів захисту (і всі способи відповідають вимогам закону), суд на підставі ч 2 ст. 5 ЦПК визначає ефективний спосіб захисту у відповідності до викладеної в позові вимоги.

З точки зору відповідача існує ризик, що суд, обираючи спосіб захисту, який найбільш ефективно захищатиме порушене право позивача не забезпечить рівність сторін, оскільки момент, у який здійснюється такий захист, залишається поза процесуальним контролем сторін під час прийняття рішення в нарадчій кімнаті, що може поставити відповідача у нерівне становище, оскільки всі заперечення були надані стосовно способу захисту, обраного позивачем, а не судом.

Згідно з правовою позицією, викладеною в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 р. у справі № 916/3156/17, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Окрім цього, аналізуючи зміст заявлених позивачем вимог, Суд звертає увагу, що Загальною декларацією прав людини 1948 року, гарантовано, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Виходячи із змісту статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про необхідність зазначення в рішенні суду висновку про припинення права власності відповідачки на спірне спадкове майно, оскільки в іншому випадку право позивачів на спадкування зазначеного майна, порушення якого встановлено судом, буде захищено не в повній мірі та визнання недійсним лише свідоцтва про право на спадщину не зумовить внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідних відповідного запису.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29.03.2017р. на ім`я ОСОБА_3 на спадкове майно житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за №223.

Припинити право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього надвірними та господарськими будівлями.

Визнати недійсним витяг про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, виданий на ім`я ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Приватний нотаріус Червоноградського районного нотаріального округу Гук Наталія Миколаївна, місцезнаходження: вул.Тартаківська,7а, м.Сокаль, Львівська область.

Третя особа: Сектор державної реєстрації Сокальської районної державної адміністрації Львівської області, місцезнаходження: вул.Тартаківська,7, м.Сокаль, Львівська область.

Повне судове рішення складено 03.03.2022р.

Головуючий: М. Я. Адамович