Справа № 456/4907/21
Провадження № 2/456/358/2022
РІШЕННЯ

іменем України

20 грудня 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Саса С. С. ,

при секретарі Карпин О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . В обгрунтування позову позивач покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача по матері ОСОБА_6 та після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги за законом спадкового майна являлися відповідачі по справі, а саме дружина покійного ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Оскільки на спірний житловий будинок не було правовстановлюючих документів, так як будинок не був зданий в експлуатацію через його недобудову, відповідачі не бажали приймати дане майно в спадщину і відмовилися від своїх спадкових прав на цей будинок. Однак відповідачем ОСОБА_2 позивачу було запропоновано закінчити будівництво даного будинку, виготовити документи на нього і успадкувати за законом як спадкоємець другої черги. За їхньою домовленістю відповідачі не будуть в подальшому претендувати на спірне майно. Після цієї усної домовленості позивач заплатила відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1000 доларів США, про що вона не заперечує та позивач почала завершувати будівництво будинку. На завершення будівництва будинку, виготовлення технічної документації і переоформлення спадщини на своє ім`я позивач витратила значні суми власних коштів. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.02.2009 року за позивачем було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до даного рішення суду право власності на даний будинок було зареєстровано за позивачем в Стрийському МБТІ в реєстрову книгу за № 652 від 24.02.2009 р. Відповідачі з самого початку, тобто з часу відкриття спадщини, не заперечували і не заперечують по даний час проти користування позивачем будинком та реєстрацією права власності на будинок на ім`я позивача. Про те, що позивач добросовісно, безперервно і відкрито володіє спірним житловим будинком підтверджує ще і той факт, що Дулібською сільською радою позивачу було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки, яка призначена для обслуговування даного будинку. По сусідству від позивача жив її брат ОСОБА_7 , який знав, що будинок перейшов у власність позивача, бачив, як позивач завершує його будівництво і має дозвіл на приватизацію земельної ділянки та почала виготовляти технічну документацію на землю. Однак, через великий проміжок часу, через 15 років, брат позивача ОСОБА_7 захотів частину земельної ділянки, яка відносилась до будинку позивача і почав створювали з нею різні конфлікти. У лютому 2019 рокці брат позивача ОСОБА_7 оскаржив у Львівському апеляційному суді рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.02.2009 р., яким було визнано за позивачем право власності на спадкове майно, тобто будинок АДРЕСА_1 , який у незавершеному вигляді належав покійному ОСОБА_6 . Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 13.02.2020 р. було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_7 , скасовано рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.02.2009 р. та відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Після винесення постанови Львівського апеляційного суду позивач продовжує догляд за будинком, обробляє присадибну земельну ділянку і продовжує користуватись будинком, однак нових правовстановлюючих документів на будинок немає. Відповідачі не претендують на даний будинок та з їхньої згоди позивач відкрито ним користується з 2004 року по даний час, зробила завершення будівництва будинку, вклала у нього свої заощадження і оформила ще раніше право власності на цей будинок. Брат позивача ОСОБА_7 , який оскаржував її право власності на будинок, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку з тим, що позивач добросовісно і відкрито більше 15 років володіє будинком АДРЕСА_1 , тому вважає, що у неї є всі законні підстави для визнання за нею права власності на спірний будинок за набувальною давністю, а тому з даним позовом звернулась до суду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, однак представник позивача ОСОБА_8 подала до суду заяву про розгляд справи без позивача та її представника, позовні вимоги підтримує, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяви в яких вказують, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 визнають в повному об`ємі та просять визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Представник третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника третьої особи, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачами слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 22.12.2003 року Здовбицькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого повторно 20.07.2021 року Стрийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) вбачається, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.02.2009 року у справі №2-510/2009 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом позов задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 17.02.2009 року.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21969449 від 24.02.2009 року вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.02.2009 року, справа №2-510/2009.

Рішенням Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області від 11.10.2018 року №694 надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), з метою передачі її в оренду для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,05га за рахунок земель житлової та громадської забудови, в межах населеного пункту АДРЕСА_1 , на території Дулібської сільської ради.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13.02.2020 року рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.02.2009 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання в порядку спадкування за законом права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 відмовлено.

Встановлені судом цивільні правовідносини щодо набуття права власності, у тому числі й за набувальною давністю, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України правила ст. 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз`яснюється у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності (пункт 9); враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (пункт 11); враховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК україни, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК України. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (пункт 13). Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 14).

Верховний Суд у своїй постанові від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом ч. 1 ст. 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Аналогічний висновок міститься і у рішенні Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451/16-ц, в котрому зазначено, що за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно в тому числі, якщо власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зроблено висновок, згідно котрого умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. У чинному ЦК України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК Укрраїни, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, а для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93) Європейський Суд з прав людини зазначив, що норма права щодо способу захисту гарантують на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Європейський Суд з прав людини вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У свою чергу, у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за цією Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі (§ 75 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. № 5 "володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна".

При цьому, позивач як особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником зазначеного майна за набувальною давністю, вірно пред`явила даний позов у своїх інтересах про визнання права власності за набувальною давністю з підстав, що випливають з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, оскільки захист відповідних їх цивільних прав здійснюється судом саме шляхом визнання права.

Крім того, враховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК України, до набуття права власності на майно за набувальною давністю, суд вважає, що позивач, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном.

Зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, постанов Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ та Верховного Суду, випливає, що умовами для визнання за особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є: добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння.

На підставі зібраних доказів судом встановлено, що позивач вищевикладених норм закону дотрималась, а саме відкрито, добросовісно та безперервно володіє спірним житловим будинком АДРЕСА_1 більше десяти років, заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права, права інших осіб, зокрема третьої особи ОСОБА_5 не були порушені, а тому позивач набула право власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає необхідним визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на житловий будинокАДРЕСА_1 .

Керуючись ст. ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 27.12.2022 року.

Головуючий суддя С. С. Сас