Справа № 297/1345/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого ГЕЦКО Ю. Ю., при секретарі Мельничук О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Берегове, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксана Василівна, приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Христина Миколаївна, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 звернулася до Берегівського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксана Василівна, приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Христина Миколаївна, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору.

Ухвалою судді від 13 липня 2020 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 14 липня 2020 року клопотання представника позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на будинок за адресою АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2 ) до вирішення справи по суті.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу відповідачів відхилено, вищевказану ухвалу залишено без змін.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано від Приватного нотаріусу Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Христини Миколаївни (90202, м. Берегове, вул. Б. Хмельницького, 11-2) засвідчену копію договір договору купівлі-продажу № 2516 від 10.10.2019 р., що посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Х. М., за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2 ). Витребувано від Приватного нотаріусу Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксани Василівни (90202, м. Берегове, пров. Мукачівський, 8-2) спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11.09.2020 до суду подано відзив відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на позовну заяву, у якій вони позовні вимоги не визнають та просять у їх задоволенні відмовити. Крім того, подали заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, якою просили відмовити у позові на підставі спливу такого строку.

23.03.2021 року представником позивача до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій, посилаючись на ознайомлення із отриманими від приватного нотаріусу Мирончук О. В. документів, представник ОСОБА_4 додатково до первісно заявлених вимог заявив додаткову вимогу, а саме, просив також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2019 року, заєстровано в реєстрі за № 2063, видане приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О. В. на ім`я ОСОБА_6 .

Позовна заява з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог мотивована тим, що практично з самого народження ОСОБА_1 проживала у батьківському будинку за адресою АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2 .

Продовжувала там жити уже будучи у шлюбі з ОСОБА_7 , разом з їх дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Будинок мав дві окремі частини, фізично розділені стіною, з двома окремими входами. У одній частині були вони разом з моєю матір`ю ОСОБА_5 (житлова кімната 2, кухня 3 та коридор 1 останнє фактично житлова кімната), а у другій (житлова кімнта 5 та коридор (фактично кухня) 4) тітка (сестра мами) позивачки ОСОБА_6 .

Проживали там аж до отримання квартири ( АДРЕСА_3 ) у 1984 році, куди всі четверо і переїхали, а залишились проживати у вищевказаному будинку тільки дві сестри, кожна ведучи окремо своє господарство.

Орієнтовно у 1995 році забрали до себе на квартиру ОСОБА_5 , так як вона сама доглядати за собою не могла, і потребувала сторонньої допомоги. При цьому ключі від їх частини будинку були тільки у позивачки, були також ключі від воріт, ОСОБА_1 та її близькі і надалі продовжували ходити до Будинку, доглядати за ним та їх частиною присадибної ділянки. Підтримували порядок, садили та збирали овочі, робили поточний ремонт. Крім того, допомагали вони по господарству також і ОСОБА_6 .

У 1995 році син позивачки ОСОБА_8 одружився на ОСОБА_10 . З того моменту за згоди спочатку ОСОБА_5 разом з дружиною та дітьми почали жити без реєстрації місця проживання у Будинку, в частині, належній матері позивачки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 .

Після її смерті ОСОБА_1 вступила у фактичне управління майном померлої, при цьому, за її згоди та фактично усного договору позички ОСОБА_8 разом з сім`єю проживав і надалі там. Періодично і вона сама приходила до Будинку. Син позивачки з сім`єю ремонтували дах, перебирали печку, фарбували ворота, садили та збирали овочі, оприскували дерева, збирали фрукти тощо. Разом з позивачкою вони здійснювали повноваження повноцінних власників відповідної частини Будинку.

Жив син позивачки у Будинку орієнтовно до 2000 року.

І після 2000 року приходили регулярно до Будинку, знову ж таки, доступ до їх частини Будинку мали тільки вони тільки у них були ключі. Були ключі і від воріт. Обробляли присадибну ділянку, збирали фрукти.

У 2014 році був виготовлений техпаспорт на Будинок з метою оформлення спадкових прав позивачки, однак це зробити не вдалося.

І тільки нещодавно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які проживають неподалік, сказали, щоб вони туди більше не приходили, оскільки це є їхньою власністю.

І дійсно, при пошуку інформації в Єдиному державному реєстрі речових прав виявлено, що на даний момент власниками Будинку є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гарапко Х. М.), кожен по 1/2 частці, що було для позивачки великим здивуванням.

Неофіційно їй повідомили, що спадщину за ОСОБА_5 прийняла ОСОБА_6 , а остання вже на підставі договору купівлі-продажу «відписала» Будинок на своїх племінника та племінницю. Однак пересвідчитись у даній інформації без допомоги суду не видається можливим, адже така інформація є нотаріальною таємницею. Відомо тільки, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 знаходиться у провадженні приватного нотаріусу Мирончук О. В., однак така у відповідь на заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини надала по суті відмову, у якій процитувала норми щодо нотаріальної таємниці.

Згідно свідоцтва про право власності на будівлю від 29.11.1950 року, будинок в АДРЕСА_2 , належав ОСОБА_13 (50 %) та ОСОБА_14 (50 %).

На звороті даного свідоцтва зазначено, що частку ОСОБА_14 успадкувала на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.02.1971 року ОСОБА_5 . Оригінал даного свідоцтва завжди був і є у позивачки.

Згідно довідки Берегівського БТІ від 28.05.2020 р., житловий будинок в АДРЕСА_1 раніше був АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 є єдиною рідною донькою померлої ОСОБА_5 , інші спадкоємці першої черги спадкування відсутні.

У відзиві на позовну заяву, з урахуванням відзиву на заяву про збільшення позовних вимог, зазначається про те, що відповідачі не визнають позовні вимоги, просять в їх задоволенні відмовити, а також застосувати строк позовної давності. По суті позовних вимог заперечують, вказуючи на їх недоведеність жодними доказами.

Допитана в якості свідка позивачка ОСОБА_1 показала суду, що вона майже все життя жила там, у батьківському будинку за адресою АДРЕСА_4 ). Там жили також її чоловік ОСОБА_7 та діти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Проживали там аж до отримання квартири у 1984 році, куди переїхали четверо. Після цього продовжували навідуватися до старого будинку, в одній частині якого проживала її матір ОСОБА_5 . Обробляли ділянку, садили і збирали овочі, фрукти з плодових дерев. Орієнтовно у 1995 році забрали ОСОБА_5 до себе на квартиру у АДРЕСА_3 . Далі продовжували навідуватися до будинку.

Будинок по АДРЕСА_1 , розділений на дві частини. У одній частині проживала ОСОБА_5 , у іншій ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_15 . Після цього ОСОБА_1 вступила у фактичне управління спадковим майном вона, її чоловік, діти продовжували ходити туди. ОСОБА_16 доступу до їх частини будинку не мала. У них був ключ від дому та від воріт. Ворота красили, все робили по дому. Ще до моменту смерті ОСОБА_5 у будинку поселився син позивачки ОСОБА_17 з сім`єю, які жили там до 2000 року. Позивачка після смерті матері навідувалась до них, і дозволяла їм там проживати.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_8 показав суду, що він у 1995 році одружився з ОСОБА_18 . З того моменту почали жити без реєстрації місця проживання у будинку його бабусі по АДРЕСА_1 . Жили там орієнтовно до 2000 року. Мати періодично приходила до нього в гості. Після смерті його бабусі в 1998 році продовжували жити у їх частині будинку. Його матір не заперечувала щодо їх проживання у будинку, однак вона сама була власником.Таким чином вона вступила у фактичне управління спадковим майном.

Допитаний свідок ОСОБА_19 пояснив, що є сусідом з будинком по АДРЕСА_1 . Йому відомо, що ОСОБА_8 проживав там разом з сім`єю станом на 1998 рік і десь до 2000 року, коли розійшлись із дружиною та виселились. Однак як до того, так і після, до будинку приходили ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які доглядали як за будинком, так і за земельною ділянкою. Періодично просили у нього драбину, щоб збирати фрукти з дерев.

Допитаний свідок ОСОБА_20 показав, що ОСОБА_21 та ОСОБА_16 жили у будинку по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_22 у 1998 році ОСОБА_23 з дружиною і донькою жили там щонайменше 1 рік. Після цього до будинку приходили ОСОБА_24 та ОСОБА_23 . Він їх добре знає, так як сам проживає у будинку по АДРЕСА_5 , і його земельна ділянка задньою частиною є дотичною до земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 , покази свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 17.06.1998 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 30.05.2015 року підтверджується той факт, що ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_5 .

ОСОБА_25 змінила прізвище на « ОСОБА_26 », що підтвержується свідоцтвом про укладення шлюбу від 23.06.1973 року серії НОМЕР_3 .

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно достатті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

З огляду на зазначене, в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За змістом статті 525 ЦК УРСР 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, в редакції, чинній на момент відкриття спадщини, передбачалось, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу).

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Згідно роз`яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного Кодексу 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в Постанові «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року (з відповідними змінами, які діяли на час виникнення даних правовідносин), заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном.

У відповідності до постанови №7 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року.

Виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_1 прийняла спадщину за померлою матір`ю шляхом вступу в управління спадковим майном.

Так, у заяві про реєстрацію спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину представник ОСОБА_6 за довіреністю ОСОБА_27 замовчала суттєвий факт, який не міг не бути відомий ОСОБА_6 , а відтак і ОСОБА_27 , яка повинна була дізнатись від неї всю необхідну інформацію в рамках доручення, а саме, у заяві зазначено про відсутність інших спадкоємців за законом, хоча таким спадкоємцем, і ближчим для спадкодавця, ніж ОСОБА_6 , є ОСОБА_24 донька померлої, про що не могла не знати ОСОБА_6 , а відтак, - зобов`язана була дізнатись і знати ОСОБА_27 .

При цьому, дана заява була прийнята до відома приватним нотаріусом Мирончук О. В. із суттєвими порушеннями законодавства, на підставі чого було видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_6 .

А саме, повірена ОСОБА_27 у даній заяві заявляє про те, що спадщину ОСОБА_5 прийняла її сестра ОСОБА_6 тим, що на момент смерті проживала разом із нею.

Доводиться констатувати, що ОСОБА_5 померла 1998 року, в період дії Цивільного кодексу Української РСР, який взагалі не передбачав такої підстави прийняття спадщини, як проживання разом із спадкодавцем на момент смерті. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Більш детально це положення розписується у п. 3.3 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, що схвалено рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009. Таким чином, ОСОБА_27 не навела жодної підстави стосовно прийняття ОСОБА_28 спадщини за померлою, а отже, нотаріус не мала права видавати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, за відсутності для цього законних підстав.

У будь-якому разі, наявність спадкоємця першої черги ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння майном (про що вказується і доводиться у позовній заяві), - усуває спадкоємців подальших черг від спадкування майна.

Доводиться констатувати, що нотаріусом не були вчинені достатні дії для встановлення всього кола спадкоємців за законом. Зокрема, нотаріус міг опитати сусідів померлої, які б повідомили про наявність інших родичів, окрім сестри, які доглядають за майном померлої.

Копія газети щодо повідомлення про заведення спадкової справи є неналежним доказом щодо здійснення відповідної публікації у пресі, а саме, на відповідній копії не видно дати виходу тиражу газети, а крім того, оголошення подано після померлої ОСОБА_5 , хоча офомлялась спадкова справа за ОСОБА_5 . Більше того, доводиться констатувати, що приватний нотаріус Мирончук О. В., на яку покладений обов`язок щодо встановлення кола спадкоємців за законом, взагалі не здійснювала публікацію даного оголошення, адже в ньому йде мова про повідомлення Берегівської державної нотаріальної контори, і спадкоємців запрошують з`явитися саме до Берегівської ДНК із зазначенням відповідної адреси. Крім того, вказано про явку до ДНК протягом місяця, однак не зазначено від якого моменту слід відраховувати цей термін.

Так, відповідно до п. 2.2. Глави 9 Розділу ІІ Наказу від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», перед вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна нотаріус вчиняє низку дій, які забезпечують повну охорону цього майна, зокрема:

з`ясовує, чи були вжиті попередні заходи щодо збереження спадкового майна. Якщо такі заходи були вжиті - то ким, коли і як (чи було приміщення опечатано, де знаходяться ключі від цього приміщення тощо);

повідомляє про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі;

про проведення опису майна спадкодавця нотаріус повідомляє житлово-експлуатаційні органи, а в разі необхідності - органи внутрішніх справ та інших заінтересованих осіб (кредитора);

вживає заходів для залучення до участі в проведенні опису майна свідків (не менше двох). Свідками можуть бути будь-які незаінтересовані особи з повною цивільною дієздатністю.

Нічого з вищенаведеного нотаріусом зроблено не було.

І так як виходячи з вищенаведеного ОСОБА_1 вступила в управління спадковим майном, та відповідно стала повноправною власницею Будинку, тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2019 року, заєстровано в реєстрі за № 2063, видане приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О. В. на ім`я ОСОБА_6 та договір купівлі-продажу № 2516 від 10.10.2019 р., посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Х. М., за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на нього, є незаконними, у зв`язку з порушенням прав позивача як власника 1/2 частини спірного будинку і відповідно з порушенням вимог частин 1, 2 ст. 319, частини 1 ст. 321, ст. 655 та частини 1 ст. 203 ЦК України.

За таких обставин, відповідне свідоцтво про право на спадщину слід визнати недійсним.

Стосовно заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд вважає за необхідне у задоволенні такої відмовити.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Разом з тим, статтею 261 ЦК України регламентовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У позовній заяві вказується, що донедавна (до подачі позовної заяви у липні 2020 року) позивачка та її син приходили до будинку за адресою АДРЕСА_1 , і тільки нещодавно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які проживають неподалік, сказали, щоб вони туди більше не приходили, оскільки це є їхньою власністю. Безумовно, що до дати видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 липня 2019 року на ім`я ОСОБА_6 позивачка не могла дізнатися про порушення своїх прав на спадкове майно, а тому строк позовної давності не є пропущений.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст. 1224, 1261 ЦК України, ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт прийняття ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) спадщини за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 матір`ю ОСОБА_5 , яка складається із 1/2 будинку за адресою АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2 ), шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2019 року, заєстровано в реєстрі за № 2063, видане приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О. В. на ім`я ОСОБА_6 .

Визнати недійсним договір договір купівлі-продажу № 2516 від 10.10.2019 р., посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Х. М., за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2 ).

Скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Берегівського районного суду від 14 липня 2020 року скасувати арешт, накладений на АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2 ) після спливу 90 днів з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Юрій ГЕЦКО