Справа №:755/4534/21
Провадження №: 2/755/3548/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2022 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представники позивача - адвокати Гостєва К.М., Васильєв В.В.,

представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Клюца С.О.,

представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Волинець О.І.,

представник відповідача - приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліма О.О., - адвокат Рухадзе Р.П.,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 - не з`явився; приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавтєлєв А.В. - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліма Олени Олександрівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавтєлєв Андрій Валентинович, про визнання постанови приватного виконавця неправомірною, визнання акту про передачу майна недійсним, визнання свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів недійсним, скасування рішення про обтяження та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліма Олени Олександрівни, з вимогами:

«Визнати недійсною постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліма Олени Олександрівни від 19 січня 2021 року у виконавчому провадженні № 30287151 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, якою передано в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-6396 від 05 жовтня 2011 року, що видав Подільський районний суд міста Києва, якою передано квартиру, реєстраційний номер об`єкта: 000, загальною площею: 89,3 кв.м., цільове призначення: житлове приміщення, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , відповідно до постанови, серія та номер: справа №755/8391/19, виданої 25 листопада 2020 року, видавник: Верховний суд та рішення суду, серія та номер: 2-107/1, виданий 24 березня 2011 року, видавник: Дніпровський районний суд міста Києва - передається у власність ОСОБА_2 в рахунок повного погашення боргу в розмірі 561744,78 гривень.

Визнати недійсним акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 19 січня 2021 року приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліма Олени Олександрівни у виконавчому провадженні № 30287151 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, яким передавалось у власність майно, а саме: квартира, реєстраційний номер об`єкта: 000, загальною площею: 89,3 кв.м., цільове призначення: житлове приміщення, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , відповідно до постанови, серія та номер: справа №755/8391/19, виданої 25 листопада 2020 року, видавник: Верховний суд та рішення суду, серія та номер: 2-107/1, виданий 24 березня 2011 року, видавник: Дніпровський районний суд міста Києва.

Визнати недійсним Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 19 січня 2021 року №64 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тавтєлєва Андрія Валентиновича про засвідчення право власності за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, на підставі Акту приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліма Олени Олександрівни про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 19 січня 2021 року.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Тавтєлєва А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56216961 від 19 січня 2021 року 16:29:50 (номер запису про реєстрацію права власності: 40178563)

Скасувати рішення приватного нотаріуса Тавтєлєва А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56255134 від 21 січня 2021 року 17:01:43 (номер запису про обтяження: 40214203) та припинити обтяження (вид обтяження: заборона на нерухоме майно», що є предметом позову.

18 березня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліма Олени Олександрівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавтєлєв Андрій Валентинович, про визнання постанови приватного виконавця неправомірною, визнання акту про передачу майна недійсним, визнання свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів недійсним, скасування рішення про обтяження та скасування державної реєстрації.

11 травня 2021 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року скасовано повністю, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

14 липня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

14 липня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про повернення заявнику заяви про забезпечення позову.

29 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

19 жовтня 2021 року представник відповідача приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни - адвокат Рухадзе Регіна Петрівна подала до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

19 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Клюца С.О., про зобов`язання позивачів надати докази наявності обставин, наявність яких заперечується відповідачем, яке подане через канцелярію суду 19 жовтня 2021 року, зареєстрована за вх. №68441/1.

19 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Клюца С.О., про витребування доказів, яка подана через канцелярію суду 19 жовтня 2021 року, зареєстрована за вх. № 68413.

10 листопада 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавтєлєв Андрій Валентинович подав до суду письмові пояснення на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

10 листопада 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

08 грудня 2021 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

08 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви відповідача ОСОБА_3 про поновлення відповідачу строку для подання до суду відзиву на позов.

Поновлено відповідачу ОСОБА_3 строк для подання відзиву на позов та прийнято відзив на позов, який подано до суду відповідачем ОСОБА_3 08 грудня 2021 року, зареєстрована за вх. № 79214/1, з додатками направлення відзиву іншим учасникам цивільного процесу.

08 грудня 2021 року представник відповідача приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни - адвокат Рухадзе Регіна Петрівна подала додаткові пояснення до відзиву.

08 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу, якою клопотання представника відповідача - адвоката Клюца С.О., про приєднання доказів до матеріалів цивільної справи, яке надійшло до суду 13 листопада 2021 року, зареєстроване в канцелярії суду за вх. № 73588, залишено без розгляду.

Клопотання представника відповідача - адвоката Клюца С.О., про долучення письмових доказів, яке подане до суду 08 грудня 2021 року, зареєстроване в канцелярії суду за вх. № 79191/1, залишено без розгляду.

Клопотання представника відповідача - адвоката Клюца С.О., про приєднання до матеріалів справи електронних доказів, яке подане до суду 13 листопада 2021 року, зареєстроване в канцелярії суду за вх. № 79587, залишено без розгляду.

08 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача - адвоката Клюца С.О., про залучення до участі у справі приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатову Аліну Анатоліївну в процесуальному статусі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, яке подано до суду 08 грудня 2021 року, зареєстроване в канцелярії суду за вх. № 79193/1.

Відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача - адвоката Клюца С.О., про залучення до участі у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лищук Людмилу Анатоліївну в процесуальному статусі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, яке подано до суду 08 грудня 2021 року, зареєстроване в канцелярії суду за вх. № 79192/1.

15 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволені заяви представника позивача - адвоката Гостєвої Кароліни Миколаївни про забезпечення позову.

02 лютого 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду клопотання представника відповідача - адвоката Клюца С.О., про витребування доказів, які подано до суду 02 лютого 2022 року, зареєстровані в канцелярії за вх. № 6280, №6283, №6284.

02 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_3 подала додаткові письмові пояснення.

08 серпня 2022 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Гостєвою Кароліною Миколаївною, залишено без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року, залишено без змін.

Позивач ОСОБА_1 та її представники - адвокати Гостєва К.М., Васильєв В.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснили, що внаслідок неправомірних дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліма О.О. щодо реалізації в межах процедури виконавчого провадження №30287151, де боржником виступає ОСОБА_4 , а стягувачем ОСОБА_2 , об`єкт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , позивача було незаконно позбавлена права власності на частину вказаної квартири, яка є спільною сумісною власність колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , факт набуття цього майна під час перебування у шлюбі та його правовий статус як об`єкта спільного сумісного майна подружжя підтверджено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року ухваленого в межах розгляду цивільної справі №755/839/19 про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частину майна.

При цьому позивач в жодний спосіб не надавала приватному виконавцю дозвіл (згоду) на реалізацію цієї квартири і відповідно таку згоду нотаріально не посвідчувала, на думку позивача, відчуження нерухомого майна в межах процедури виконавчого провадження шляхом передачі майна стягувачу ОСОБА_2 , відповідачу у справі, було проведено приватним виконавцем Сулимою О.О. без дотримання вимог статей 355, 256, 366 Цивільного кодексу України та ч.5,6, ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого нерухоме майно неправомірно вибуло з володіння позивача та відновлення порушених прав має відбуватись у способі визначений у позовні заяві шляхом визнання недійсними постанови приватного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, акту про передачу майна стягувачу, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та скасування рішень про обтяження та державну реєстрацію нерухомого майна за новим власником.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Клюца С.О., в судовому засіданні висловив свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову, яка викладена у відзиві на позов, з урахуванням долучених до нього доказів, додатково пояснив, що 28 лютого 2011 року Подільським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі №2-843/11 про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму попередньої оплати за договором підряду в розмірі 19921,00 доларів США, що еквівалентно сумі 157 987 гривень 47 копійок, 120,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Внаслідок невиконання в добровільному порядку судового рішення, стягувачем ОСОБА_2 отримано виконавчий лист №2-6396/10р, виданий 05 жовтня 2011 року Подільським районним судом міста Києва, який пред`явлено для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби Подільського управління юстиції у місті Києві.

14 грудня 2011 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського управління юстиції у місті Києві Бабенко О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 30287151, на підставі виконавчого листа № 2-6396, виданого Подільським районним судом міста Києва від 05 жовтня 2011 року.

12 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про прийняття виконавчого провадження №30287151 з примусового виконання виконавчого листа №2-6396 виданого 05 жовтня 2011 року Подільським районним судом міста Києва, згідно заяви стягувача та постанови від 11 квітня 2019 року старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шемберка О.П. про передачу виконавчого провадження № 30287151, відповідно до п. 2 розділу 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень.

В межах процедури виконавчого провадження, 12 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про арешт майна боржника, а саме: квартира: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; опис: загальна площа (кв.м.): 89.3, житлова площа (кв.м.) 54.6; опис: чотирикімнатна, адреса: АДРЕСА_1 , та 16 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описана та накладено арешт вказану квартиру, яка належала боржнику ОСОБА_4 , дані щодо належності цього майна боржнику містяться в матеріалах виконавчого провадження. Після проведення Суб`єктом оціночної діяльності - ПП «Консалтингова група «АГРО-ЕКСПЕРТ» оцінки арештованого нерухомого майна та визначення його дійсної вартості, 03 травня 2019 року приватний виконавець направила на адресу Державного підприємства «СЕТАМ» заявку разом з документами щодо проведення реалізації майна, описаного та арештованого приватним виконавцем при примусовому виконанні. 19 січня 2021 року приватним виконавцем повідомлено стягувача ОСОБА_2 що згідно протоколу ДП «СЕТАМ» № 522130 від 18 січня 2021 року, треті торги, з реалізації квартири АДРЕСА_2 , не відбулися у зв`язку з тим, що від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція, та запропоновано стягувачу протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово повідомити про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно. Цього ж дня, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про передачу стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2-6396, виданого 05 жовтня 2021 року Подільським районним судом міста Києва, квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва за справою №2-107/1 від 24 березня 2011 року та Постанови Верховного суду за справою № 755/8391/19 від 25 листопада 2020 року.

19 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В. видано Свідоцтво відповідно до Свідоцтва від 19 січня 2021 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 64, яким засвідчено набуття ОСОБА_2 права власності на майно, що складається з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки торги не відбулися і стягувач виявила бажання залишити за собою непродане майно.

На думку представника відповідача, приватним виконавцем реалізація арештованого майна проведена з дотриманням вимог чинного законодавства, в порядку та в межах вимог Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, виходячи з обраного позивачем способу захисту сторона відповідача наголошує на наступному, що передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем в результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. Тобто такий спосіб захисту як визнання недійсними торгів (визнання недійсним договору купівлі-продажу) може бути застосований тільки щодо торгів, які відбулися (якщо укладено договір купівлі-продажу), тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Волинець О.І., в судовому засіданні висловив свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову, яка викладена у відзиві на позов, з урахуванням долучених до відзиву доказів, додатково пояснив,

Представник відповідача - приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліма Олени Олександрівни - адвокат Рухадзе Р.П., в судовому засіданні висловив свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову, яка викладена у відзиві на позов, з урахуванням долучених до відзиву доказів, додатково пояснив, 12 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про прийняття виконавчого провадження №30287151 з примусового виконання виконавчого листа №2-6396 виданого 05 жовтня 2011 року Подільським районним судом міста Києва, про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму попередньої оплати за договором підряду в розмірі 19921,00 доларів США, що еквівалентно сумі 157 987 гривень 47 копійок, 120,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, згідно заяви стягувача та постанови від 11 квітня 2019 року старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шемберка О.П. про передачу виконавчого провадження № 30287151, відповідно до п. 2 розділу 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень. Під час проведення виконавчих дій, приватним виконавцем вживались заходи щодо виявлення майна боржника та проведення його реалізації в рахунок погашення боргу, виносились постанови про арешт майна боржника, опис виявленого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , на момент виявлення квартира належала боржнику ОСОБА_4 , про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав, підстава - рішення Дніпровського районного суду міста Києва за справою №2-107/1 від 24 березня 2011 року та Постанови Верховного суду за справою № 755/8391/19 від 25 листопада 2020 року. Представник відповідача наголосив, що боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_4 неодноразово звертався до Міністерства юстиції України зі скаргами на дії/бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліма О.О., за результатами проведення двох позапланових невиїзних перевірок діяльності приватного виконавця щодо здійснення виконавчого провадження №30287151, яка правдилась на підставі скарг ОСОБА_4 та в межах предмету цієї скарги, порушень вимог законодавства не виявлено.

Представник позивача просив врахувати, що 10 липня 2019 року ДП «Сетам», на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2019 року про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі №755/8391/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Суліма О.О., ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, зупинило продаж арештованого майна.

10 лютого 2020 року Київським апеляційним судом винесено постанову у справі №№755/8391/19 про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасував ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2019 року.

Постановою Верховного суду від 25 листопада 2020 року рішення у цивільній справі №755/8391/19 були скасовані та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На підставі постанови Верховного суду від 25 листопада 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Суліма О.О. було направлено ДП «Сетам» вимогу №2614 від 11 грудня 2020 року щодо поновлення електронних торгів за лотом №356425. Така процесуальна дія як поновлення торгів не передбачає проведення повторної оцінки, а також подання повторної заявки на реалізацію описаного та арештованого майна. Згідно протоколу ДП «Сетам» №522130 від 18 січня 2021 року треті торги з реалізації арештованого майна не відбулись у зв`язку з тим, що від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція. Таким чином, дії щодо проведення реалізації арештованого майна та подальшого здійснення виконавчих дій щодо передачу майна стягувачу в порядку ст.61 ЗУ «Про виконавче провадження» здійснювались після скасування судом касаційної інстанції судових рішень постановлених судом першої та апеляційної інстанції в межах розгляду цивільної справи №755/839119.

Крім того, стягувачем ОСОБА_2 була сплачена різниця між розміром стягнутої суми та вартістю вищезазначеної квартири на депозитний рахунок приватного виконавця, наявний залишок на депозитному рахунку був перехований на рахунок Подільського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в межах виконавчого провадження №64166940.

Третя особа ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом надати письмові пояснення щодо позову або відзиву щодо предмета спору, з викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечень проти позову не скористався.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавтєлєв Андрій Валентинович, в судове засідання не з`явився, однак скористався своїм процесуальним правом та 10 листопада 2021 року подав до суду письмові пояснення на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 здійснювалось в порядку виконання рішення суду за виконавчим провадженням №30287151, яке перебувало на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліма Олени Олександрівни.

Таким чином, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, надавши належну оцінку наведеним сторонами доводам та запереченням щодо підстав та предмету позову, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавця, визначення Законом України «Про державну виконавчу службу» (ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин)

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як убачається з матерів цивільної справи та наявних у справі доказів, 28 лютого 2011 року Подільським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі №2-843/11 про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму попередньої оплати за договором підряду в розмірі 19921,00 доларів США, що еквівалентно сумі 157 987 гривень 47 копійок, 120,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Внаслідок невиконання в добровільному порядку судового рішення, стягувачем ОСОБА_2 отримано виконавчий лист №2-6396/10р, виданий 05 жовтня 2011 року Подільським районним судом міста Києва, який пред`явлено для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби Подільського управління юстиції у місті Києві.

14 грудня 2011 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського управління юстиції у місті Києві Бабенко Ольгою Олександрівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 30287151, на підставі виконавчого листа № 2-6396, виданого Подільським районним судом міста Києва від 05 жовтня 2011 року.(а.с.19 том 2)

12 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про прийняття виконавчого провадження №30287151 з примусового виконання виконавчого листа №2-6396 виданого 05 жовтня 2011 року Подільським районним судом міста Києва, згідно заяви стягувача та постанови від 11 квітня 2019 року старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шемберка О.П. про передачу виконавчого провадження № 30287151, відповідно до п. 2 розділу 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень. (а.с. 20 том 2)

12 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про арешт майна боржника, а саме: квартира: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; опис: загальна площа (кв.м.): 89.3, житлова площа (кв.м.) 54.6; опис: чотирикімнатна, адреса: АДРЕСА_1 . (а.с. 25-26 том 2)

16 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описана та накладено арешт на майно: квартиру АДРЕСА_3 - поверховому будинку, на п`ятому поверсі. Вхід до вказаної квартири через загальні двері на дві квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 . Вказані квартири об`єднує спільна територія -тамбур. Майно належить боржнику ОСОБА_4 . На описане майно накладено арешт постановою про арешт майна №30287151 від 12 квітня 2019 року. Призначено відповідальним зберігачем та попереджено про кримінальну відповідальність ОСОБА_2 .

25 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, та призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання Приватне підприємство «Консалтингова Група «АГРО-ЕКСПЕРТ», який має сертифікат від 08 вересня 2017 року за № 870/17, виданий Фондом Державного майна України, для визначення вартості квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; опис: загальна площа (кв.м.): 89.3, цільове призначення: житлове приміщення, яке належить на праві власності ОСОБА_4 . (а.с.27-28 том 2)

02 травня 2019 року Суб`єктом оціночної діяльності - ПП «Консалтингова група «АГРО-ЕКСПЕРТ», що діє на підставі статуту та сертифікату ФДМУ №870 від 08 вересня 2017 року, що діє на підставі постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 25 квітня 2019 року ВП №30287151, проведено оцінку вартості квартири у відповідності із положенням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», вимогами Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав», що затверджено Постаново ю Кабінетів Міністрів України №1440 від 10 вересня 2003 року та «Методикою оцінки майна», затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України №1891 від 10 грудня 2003 року та Національного стандарту №2 «Оцінка нерухомого майна», що затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 28 жовтня 2004 року, та складено Висновок відповідно до якого, вартість 4-кімнатної квартири, загальною площею 89,30 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , власником якої є ОСОБА_4 , без урахуванням ПДВ, станом на 02 травня 2019 року становить: 1 320 000 (один мільйон триста двадцять тисяч) гривень. (а.с. 29 том 2)

03 травня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Суліма Олена Олександрівна направила на адресу Державного підприємства «СЕТАМ» заявку разом з документами щодо проведення реалізації майна, описаного та арештованого приватним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-6396 виданого 05 жовтня 2011 року Подільським районним судом міста Києва, щодо майна: квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, загальною площею: 89,3 кв.м., цільове призначення: житлове приміщення, яке належить на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 31-33 том 2)

06 травня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_4 . (а.с. 34-35 том 2)

19 січня 2021 рок приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною повідомлено стягувача ОСОБА_2 , що згідно протоколу ДП «СЕТАМ» № 522130 від 18 січня 2021 року, треті торги, з реалізації квартири АДРЕСА_2 , не відбулися у зв`язку з тим, що від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція. Запропоновано стягувачу ОСОБА_2 , протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово повідомити про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, а саме: квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, загальною площею: 89,3 кв.м., цільове призначення: житлове приміщення, яке належить на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 80-81 том 2)

19 січня 2021 рок приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною винесено постанову про передачу стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2-6396, виданого 05 жовтня 2021 року Подільським районним судом міста Києва, наступне майно: квартира, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею: 89,3 кв.м., цільове призначення: житлове приміщення розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва за справою №2-107/1 від 24 березня 2011 року та Постанови Верховного суду за справою № 755/8391/19 від 25 листопада 2020 року. (а.с. 23-24 том 2)

19 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В. видано Свідоцтво відповідно до Свідоцтва від 19 січня 2021 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 64, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавтєлєв А.В., відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження, на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного Сулімою Оленою Олександрівною , приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва, 19 січня 2019 року, посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 89,3 кв.м., житловою площею 54,6 кв.м., яка складається з чотирьох кімнат, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, оскільки торги не відбулися і стягувач ОСОБА_2 виявила бажання залишити а собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_4 на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва за справою №2-107/1 від 24 березня 2011 року та Постанови Верховного суду за справою № 755/8391/19 від 25 листопада 2020 року. (а.с.83 том 2)

Виходячи з предмету позову, позивачем заявлені вимоги щодо визнання недійними постанови приватного виконавця, акту про передачу майна стягувачу, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, обираючи такий спосіб захисту позивач посилається на наступне, що спірна квартира реалізована в межах процедури виконавчого провадження, де боржником виступає колишнє подружжя ОСОБА_4 , є спільною сумісною власністю подружжя, ці обставини встановлені судом при ухваленні рішення про поділ майна подружжя, при цьому позивач в жодний спосіб не надавала приватному виконавцю дозвіл (згоду) на реалізацію даної квартири і відповідно таку згоду нотаріально не посвідчувала, на думку позивача, реалізація арештованого майна проведена приватним виконавцем Сулимою О.О. без дотримання вимог статей 355, 256, 366 Цивільного кодексу України та ч.5,6, ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого нерухоме майно неправомірно вибуло з володіння позивача та відновлення порушених прав має відбуватись у способі визначений у позовній заяві шляхом визнання недійсними торгів з реалізації арештованого майна, які проведено в межах процедури виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 393 ЦК України, серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України, цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню. (ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»)

Виходячи з положень частини восьмої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця.

Така норма є загальною, і стосується будь-якого майна. Частина друга статті 366 ЦК України, що регулює загальний порядок звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, визначає, що у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника, кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

З огляду на приписи статей 32, 52 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 62 Закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Разом з тим Закон допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної оцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону).

Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 62 Закону).

З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Однак за своєю правовою природою таку процедуру разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можуть бути ототожнені з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт.

Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

У постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 та від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги. Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем, а не свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, яке оспорює позивач.

У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 635/7415/14-ц, від 14 червня 2017 року у справі № 463/1204/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 у справі № 463/5924/14-ц викладено правовий висновок, згідно з яким правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів. Враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.

Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватися недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем в результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Тобто такий спосіб захисту як визнання недійсними торгів (визнання недійсним договору купівлі-продажу) може бути застосований тільки щодо торгів, які відбулися (якщо укладено договір купівлі-продажу).

Таким чином, зазначені вище правові висновки свідчать про чітке розмежування таких способів захисту прав боржника як визнання недійсними (скасування) прилюдних торгів як правочину купівлі-продажу, вчиненого з переможцем торгів (у разі, коли торги відбулися), та визнання недійсними або скасування протоколу проведення електронних торгів та акта державного виконавця про передачу предмета іпотеки стягувачу (у разі, коли торги визнані такими, що не відбулися).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 910/6778/20 зазначено, що надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. При цьому судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Отже, пред`являючи позов, особа має обрати ефективний спосіб захисту, який забезпечить поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).

За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80).

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульовано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 лютого 2020 року у справі № 904/349/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 наголошено про те, що відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. З`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

За наведеними правовими висновками суд самостійно може здійснити правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин і застосувати відповідні правові норми, однак суд не вправі змінювати предмет позову, оскільки право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що ані задоволення вимоги про скасування чи визнання недійсним акта виконавця, ані задоволення вимоги про визнання дій державного виконавця неправомірними не призвели б до захисту прав позивача, а такі вимоги не відповідають належному способу захисту.

Згідно частини третьої статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Проведення прилюдних торгів з порушенням закону є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15).

Зокрема, державний (приватний) виконавець має з`ясувати належність майна боржнику на праві власності чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, його сімейний стан, чи придбано це майно в період шлюбу, тобто правовий статус майна як обєкт спільної сумісної власності подружжя.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

18 грудня 2019 року Подільським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі №758/6824/19 про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. (а.с.151-152 т.1)

31 липня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення у цивільній справі №755/839/19 про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частину майна.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_4 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 . (а.с.153-156 т.1)

В межах розгляду цивільної справи №755/839/19, 05 липня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про зупинення продаж квартири АДРЕСА_2 .

10 лютого 2020 року Київським апеляційним судом винесено постанову про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року - залишено без змін.

25 листопада 2020 року Верховним Судом винесено постанову про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 .

Постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (а.с.166-171 т.1)

04 лютого 2021 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 . Апеляційне провадження відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Сулима Олена Олександрівна, про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частину майна, - закрито. (а.с.172-178 т.1)

У постанові Верховного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц зазначено, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналогічний по суті висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі N 654/1528/17.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з підстав та предмету позову, наведених сторонами доводам та запереченням щодо обставин справи та склавшимся правовідносинам, з урахуванням суб`єктивного складу сторін спору, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушених прав, оскільки передача виконавцем стягувачу нереалізованого на електронних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята виконавцем в результаті цієї процедури та складений виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

Тому, враховуючи характер і зміст спірних правовідносин, належними і ефективними способом захисту порушеного права є витребування майна з чужого незаконного володіння або відшкодування вартості незаконно набутого майна попереднім власником. Жодна з перелічених позовних вимог не була заявлена позивачем.

Приватний виконавець був позбавлений можливості встановити право власності на майно іншій особі, визначене їй на підставі рішення суду у зв`язку з тим, що виділена позивачеві на підставі судового рішення частка квартири, в порядку поділу майна подружжя, не була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, як того вимагають норми частини першої статті 182, абзац 3 частини другої статті 331 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 910/6778/20 зазначено, що надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. При цьому судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліма Олени Олександрівни від 19 січня 2021 року у виконавчому провадженні № 30287151 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, якою передано в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-6396 від 05 жовтня 2011 року, що видав Подільський районний суд міста Києва; акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 19 січня 2021 року приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліма Олени Олександрівни у виконавчому провадженні № 30287151 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 19 січня 2021 року №64 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тавтєлєва Андрія Валентиновича про засвідчення права власності за ОСОБА_2 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, на підставі Акту приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліма Олени Олександрівни про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 19 січня 2021 року, що є самостійними вимогами та стосуються процедури проведення торгів з реалізації арештованого майна.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 27 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Разом з тим, у частині другій статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19.

З урахуванням наведеного та надаючи оцінку окремо заявленим вимогам позивача щодо скасування рішення приватного нотаріуса Тавтєлєва А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56216961 від 19 січня 2021 року 16:29:50 (номер запису про реєстрацію права власності: 40178563) та рішення приватного нотаріуса Тавтєлєва А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56255134 від 21 січня 2021 року 17:01:43 (номер запису про обтяження: 40214203) та припинити обтяження (вид обтяження: заборона на нерухоме майно), суд вважає такі вимоги похідними від заявлених вимог, які стосуються правомірності проведення торгів з реалізації арештованого майна в межах процедури виконавчого провадження, в даному випадку шляхом передачі нереалізованого арештованого майна стягувачу, тому відсутні підстави для їх задоволення з урахуванням вимог статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та відмовляє в позові в цій частині заявлених вимог .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цієї норми на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд оцінивши докази по даній цивільній справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову.

Внутрішнє переконання суду було сформоване на психологічному рівні, тому суд надає перевагу стороні відповідача, виходячи з фабули (обставин) справи та правових позицій сторін.

Суд зазначає, що докази, надані сторонами під час слухання справи є рівними між собою, не мали для суду наперед встановленого правового значення, проте, суд надає перевагу доказам, які надані стороною відповідача, так як, зглядаючись на обставини справи, які судом вказані вище, та норми матеріального та процесуального права, на основі яких суд оцінював такі докази, суд надає перевагу доказам сторони відповідача.

Отже, суд, оцінивши докази сторони позивача з точки зору їх належності, достовірності, допустимості, взаємного зв`язку між собою, причинно - наслідковим зв`язкам, приходить до висновку, що стороною позивача не наведено в повному обсязі належних та допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, що, звісно, слугує підставою для суду у відмові в задоволенні позовних вимог, що і відображено судом в даному рішенні.

Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліма Олени Олександрівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавтєлєв Андрій Валентинович, про визнання постанови приватного виконавця неправомірною, визнання акту про передачу майна недійсним, визнання свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів недійсним, скасування рішення про обтяження та скасування державної реєстрації, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 11, 13, 15, 16, 203, 215, 316, 317, 319, 355, 366, 393 Цивільного кодексу України, статтями 25, 26, 32, 50, 52, 62 Закону України «Про виконавче провадження», статтями 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтями 2, 4, 12, 76-82, 89, 263-265, 274-279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Суліма Олени Олександрівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тавтєлєв Андрій Валентинович, про визнання постанови приватного виконавця неправомірною, визнання акту про передачу майна недійсним, визнання свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів недійсним, скасування рішення про обтяження та скасування державної реєстрації.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

С у д д я