Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 липня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Орєхова О.І.,

за участю секретаря Сокур О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, посилаючись на наступні обставини.

Вона, ОСОБА_1 (далі - Позивач) з 1999 року зустрічалась з ОСОБА_5 . Потім вони вирішили проживати як одна сім`я. У 2003 році вони почали проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . З того часу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка. Вказаний факт в судовому засіданні можуть підтвердити свідки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Вона, ОСОБА_6 здійснила його поховання, як дружина, розпорядилася речами померлого.

При житті її чоловік мав у власності квартиру в якій вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо отримання спадщини, вона звернулася до нотаріуса, проте їй було повідомлено, що вона не має права на спадщину, оскільки не являється офіційною дружиною покійного.

Враховуючи вищевикладене, вважає за необхідне встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

За останніх десять років життя ОСОБА_5 постійно хворів. Так, йому зробили операцію (пахова грижа), вона відповідно його доглядала: допомагала стати на ноги, готувала йому їжу, одяг, прибирала за ним. З того часу чоловік більше не працював, отримував пенсію, яка була його єдиним доходом.

Починаючи з 2017 року стан здоров`я чоловіка значно погіршився. Він постійно скаржився на погане самопочуття, що в результаті привело до того, що він лікувався стаціонарно з 06.07.2018 року по 17.07.2018 року; з 28.09.2018 року по 17.10.2018 року; 23.10.2018 року по 06.11.2018 року; з 31.07.2019 року по 21.08.2019 року.

В результаті 11.09.2019 року йому було дуже погано, вона викликала швидку допомогу і в лікарні її чоловік помер.

Вона має медичну освіту і весь цей період вона надавала допомогу своєму чоловікові.

З 2006 року ОСОБА_5 отримував лише пенсію, в той час, коли вона отримувала пенсію і продовжувала працювати медичною сестрою та фактично більшість витрат по утриманню їхньої сім`ї йшли на неї.

За останні три роки життя ОСОБА_5 , здоров`я чоловіка було дуже погане, тому що у нього виявили рак підшлункової залози. Фактично всі витрати по його здоров`ю сплачувала вона, оскільки така хвороба потребує постійне використання медичних препаратів. За цей період вона повністю виконувала обов`язки чоловіка та дружини: спілкування, моральна підтримка, матеріальне забезпечення спадкодавця (пов`язаність спільним побутом, придбання ліків, продуктів харчування, інших побутових речей, сплата комунальних послуг, засобів особистої гігієни) прибирання приміщення, приготування їжі, прання та прасування одягу, ремонт квартири, виконання побутових потреб, тощо.

З 21 серпня 2019 року по 11 вересня 2019 року чоловік перестав ходити, відповідно, її допомога йому стала ще більшою, оскільки, він став зовсім непрацездатним.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що вона має право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також вважає, що в даному випадку наявне порушення її спадкових прав видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому вважає за можливе визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Іриною Василівною 26 грудня 2020 року, спадкоємцем згідно якого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недійсним.

Просила суд встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , без шлюбу у період з 01 серпня 2003 року по 11 вересня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати свідоцтво про право на спадщину за законом виданого Приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Іриною Василівною 26 грудня 2020 року, спадкоємцем згідно якого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недійсним ( а. с. 1-4 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 20 ) та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Ухвалою судді від 15.11.2021 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, залишена без руху ( а. с. 25-28 ).

Ухвалою судді від 13.12.2021 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та звільнено останню від сплати судового збору за подачу позовної заяви ( а. с. 39-42 ).

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

14 грудня 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 45 ).

17 січня 2022 року за вх. № 1754 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 46 ).

Згідно отриманої інформації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи відповідача.

Спір у даній справі стосується спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Оскільки спір стосується спадкового майна, яке знаходиться у м. Біла Церква, то вказана справа підлягає до розгляду Білоцерківським міськрайонним судом Київської області.

Ухвалою судді від 19 січня 2022 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 15 лютого 2022 року ( а. с. 47-48 ).

14 лютого 2022 року за вх. № 6509 судом отримано відзив на позовну заяву, підписане представником відповідача адвокатом Кузьменко Є.А., в якому вважають позов надуманим та таким, що не підлягає задоволенню, обґрунтовуючи наступним.

Позивач надто перебільшує своє проживання із покійним ОСОБА_5 як сім`я, адже вони не проживали разом, як чоловік та дружина він її пустив до себе жити, тому що в квартирі в якій Позивач зареєстрована проживає її два сина опікуном одного якого вона є, а інший не однократно мав приводи до правоохоронних органів, а станом на сьогоднішній день притягується до кримінальної відповідальності.

Як вона повідомила ОСОБА_5 , що вона боїться з ними жити, а тому він її прихистив в своїй квартирі.

У 2003 році вони їздили до її брата ОСОБА_5 на 50-ти річчя. Перед цим він їм розповів, що весною того ж року він із працівниками заводу, на якому вони працювали, відпочивали на природі, де він і познайомився з ОСОБА_7 . При першій зустрічі ОСОБА_1 справила на їх родину (була вона з дочками та онучкою) неоднозначне враження. Вони сподівалися, що в них взаємна симпатія, але в них не склалося таке враження, оскільки майже відразу вона почала їм розповідати про те, що ОСОБА_5 жадібний, не так вдягається і зачіска не така (старомодні). А коли вони йшли їх проводжати на вокзал, то ОСОБА_1 йшла на відстані від ОСОБА_8 , наче вона не з ним в них склалося враження, що вона його соромилася. ОСОБА_1 проживала у його квартирі, але бюджет у них не був спільним. Він їм сам говорив, що вона сплачує комунальні послуги за свою 2-кімнатну квартиру із своїх грошей, постійно віддає кошти для своїх дітей, так як вони не працюють і їй потрібно їх підтримувати. Тоді ж, ОСОБА_1 їм казала, що ОСОБА_9 (а не вони разом) придбав бойлер та пральну машину. Коли в них з ОСОБА_1 зайшла мова про те, де його ховати, то вона сказала, що ОСОБА_9 грошей 5 тисяч, а її - 1 тисяча, де хочете там і ховайте це ОСОБА_10 клопіт.

Твердження, що вона здійснювала поховання не відповідає дійсності, а що стосується розпоряджалася його речами, то станом на сьогоднішній день, в Білоцерківському міськрайонному суді Київської області розглядається справа №357/7529 /21 про її виселення, так як з вересня 2019 року вона не допускає її до квартири, змінила замки, не віддала навіть документів на квартиру, що змусило її виготовляти дублікати правовстановлюючих документів, щоб отримати спадщину та нести додаткові витрати.

Крім того, у 2016 році зять зі своїм батьком та дочкою їздили у ОСОБА_11 у справах, але вони не встигли все вирішити за один день і зять просив її брата, щоб хоча б дочку взяв переночувати до нього, але він відмовив, сказавши що нема спальних місць. А коли вона йому передзвонила, спитала, як же так, то він відповів, що у ОСОБА_12 своє спальне місце, а в нього своє і інших місць нема.

Її брат ОСОБА_9 не виглядав як доглянутий чоловік (при дружині). Одного разу приїхавши до них він розповів про те, що його зупинив на Київському вокзалі патруль та попросив показати документи, бо вони прийняли його за бомжа (такий він мав вигляд), якщо вона була його дружина то як могла допустити, щоб він так виглядав.

Коли ОСОБА_9 почав хворіти, то вона навідувала його і в лікарні, і вдома.

Коли перший раз приїхала до брата в лікарню з дочкою ОСОБА_13 , розмовляли з лікарем. Він сказав, що вони його обстежили і в нього всі органи в межах норми, що йому потрібно до психотерапевта. Брат був схудлим, але ходив, зустрілися з ним в коридорі як тільки вони вийшли з ліфту (він не був лежачим). Як виявилось, в нього не було ніяких ліків, їжі і води також не було. Продукти вони привезли з собою, а потрібні ліки (по записці медсестри) вони йому купили.

При зустрічі у квартирі брата, який хворів з ОСОБА_14 , остання казала, що вона чужа людина, що вона тут ніхто, що родичі вони і щоб вони забирали його на лікування до Києва. Вона запропонувала йому забрати його до Києва, але він відмовився.

Коли помер її брат, то похованням займалися вони, його родичі, ОСОБА_1 у часті не приймала.

Зазначала, що її брат та ОСОБА_1 не проживали як сім`я, лише як співмешканці та не вели спільне господарство, бюджет був окремим (а. с.59-63 ).

23 лютого 2022 року за вх. № 8261 судом отримано відповідь на відзив на позовну заяву ( а. с. 89-91 ).

Протокольною ухвалою від 18.05.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 14.06.2022 року ( а. с. 123-127 ).

14 червня 2022 року по справі оголошено перерву до 13.07.2022 року за клопотанням представника позивача для забезпечення явки свідків ( а. с. 131-134 ).

В судовому засіданні позивач та її представник, кожний окремо, підтримали позивні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили задовольнити її в повному обсязі.

Відповідач та її представник, кожний окремо, в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили відмовити позивачу у їх задоволенні в повному обсязі, так як позивач не довела в судовому засіданні проживання однією сім`єю з її братом померлим ОСОБА_5 .

Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна в судове засідання не з`явилася, 30.06.2022 року за вх. № 20946 судом отримано лист про розгляд справи без участі нотаріуса.

В судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та за клопотанням і згодою саму позивачку ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 у віці 66 років в місті Біла церква, про що в матеріалах справи свідчить наявне свідоцтво про смерть, актовий запис за № 1533, виданий Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 12 вересня 2019 року, серія НОМЕР_1 ( а. с. 10 ).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яке складалося з квартири АДРЕСА_3 .

Згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про право на спадщину за законом ввід 26 грудня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Іриною Василівною, спадкоємцем зазначеного майна є ОСОБА_3 , сестра покійного, інші спадкоємці ОСОБА_16 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 відмовилися від часток у спадщині ( а. с. 15 ).

Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 зазначала, що вона проживала з померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому має право на спадкування разом із спадкодавцями першої черги, тому просила встановити факт проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування разом із спадкодавцями першої черги та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Отже, відповідачами у випадку розгляду справи в позовному провадженні є інші спадкоємці померлого, оскільки саме на їх спадкові права буде мати вплив подальше вирішення справи.

Так, Верховний Суд зазначає, що відповідачами за позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю мають бути особи, які мають цивільно-правовий інтерес або право на спадкування майна померлої особи (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 638/20596/16, провадження № 61-2482св19).

У випадку відсутності інших спадкоємців, існує судова практика щодо залучення відповідачем у справі відповідного органу місцевого самоврядування, оскільки територіальна громада відповідно до ст.1277 ЦК України є правонаступником відумерлого майна яке розташоване на її території.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99).

Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) зроблено висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статтею 1218 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

До спадкоємців четвертої черги належать жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц, провадження № 61-40658св18.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19).

Як зазначає ВСУ у п. 21 постанови Пленуму №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст. 1261 ЦК України.

Разом з тим, ст. 1264 ЦК України визначає право особи, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, на спадкування в порядку четвертої черги спадкоємців за законом. Таким чином, жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, належать до спадкоємців четвертої черги за законом. Для отримання права на спадкування у такому випадку потрібне звернення зацікавленої особи до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю з спадкодавцем.

Варто звернути увагу, що відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Таким чином, перед зверненням до суду варто пересвідчитись чи немає у померлого спадкоємців першої, другої та третьої черги, дізнатись чи претендують вони на спадкове майно, чи немає підстав для усунення їх від спадкування, тощо.

Верховний Суд України у п. 21 постанови Пленуму №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», зазначає, що при вирішенні спору про право на спадщину четвертої черги спадкоємців за законом, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини.

Встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (ВС у справах № 588/350/15, 755/18012/16, 643/6799/17, 369/3338/17).

Конституційний суд України у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» визначає, що членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (абз.5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року).

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 року у справі № 686/8440/16-ц, провадження № 61-15699св19).

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16-ц, провадження № 61-38901св18).

Іншими доказами проживання однією сім`єю може бути народження спільних дітей; спільне придбання рухомого та нерухомого майна; укладення чоловіком/жінкою договорів дарування, страхування, медичного та туристичного обслуговування, тощо на користь іншого; наявність спільних рахунків у банківських установах; зазначення чоловіка/жінки майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями іншого; спільна участь у питаннях життєзабезпечення сім`ї, в оплаті комунальних послуг, купівлі продуктів харчування та інших необхідних товарів, техніки, здійснення ремонту; спільне проведення дозвілля; наявність спільних фотографій, дописів та іншої інформації в соціальних мережах та інших веб-сайтах; догляд один за одним під час хвороб, в тому числі понесення витрат на лікування, на організацію та проведення похорон, догляду за місцем поховання, тощо.

Звертаючись до суду з позовною заявою, вимога в частині встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_5 з 2003 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , позивач з письмових доказів надала лише Акт № 37 від 07 жовтня 2021 року, в якому зазначено, що зі слів сусідів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 фактично проживала без реєстрації за адресою: кв. АДРЕСА_3 з 2003 року разом з ОСОБА_5 по день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а. с. 11 ).

Інших належних та допустимих письмових доказів з боку позивача не було надано суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач зазначала, що в них з померлим був спільний бюджет, вели спільне господарство, купували побутові речі, вона лікувала ОСОБА_16 коли осатаній хворів, у зв`язку з чим купували ліки, а коли помер, займалася його похоронами.

Однак, жодного доказу в підтвердження зазначеному з боку позивача не надано.

На питання суду в судовому засіданні щодо надання таких доказів та їх наявність, позивач зазначила про їх відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні та не спростовано позивачем, комунальні платежі за квартиру АДРЕСА_3 сплачував померлий ОСОБА_16 .

В судовому засіданні, як встановлено судом, з боку відповідача не заперечувалося щодо проживання позивача за однією адресою з померлим ОСОБА_16 .

Відповідач ОСОБА_3 зазначала, що зі слів брата вони не проживали разом, як чоловік та дружина, він її пустив до себе жити, тому що в квартирі в якій позивач зареєстрована проживає її два сина опікуном одного якого вона є, а інший не одноразово мав приводи до правоохоронних органів, а станом на сьогоднішній день притягується до кримінальної відповідальності. Як вона повідомила ОСОБА_5 , що вона боїться з ними жити, а тому він її прихистив в своїй квартирі.

В підтвердження слів відповідача, позивач надала до суду рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2007 року, яким визнано ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_6 недієздатним та встановлено над ним опіку. Призначено опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає по АДРЕСА_4 ( а. с. 33 ).

Вказане рішення набрало законної сили 28.05.2007 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказаним рішенням суду від 16.05.2007 року було встановлено проживання ОСОБА_1 зовсім за іншою адресою, ніж остання зазначала при зверненні до суду, що спростовує проживання позивача з померлим ОСОБА_16 з 2003 року.

З урахуванням зазначеного, суд надає критичної оцінки вищевказаному Акту № 37 від 07 жовтня 2021 року ( початок проживання позивача з померлим ).

Окрім цього, суд приходить до переконання, що позивач, яка була призначена опікуном за недієздатним ОСОБА_23 повинна була доглядати останнього за його місцем проживання.

Окрім того, факт проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 05.02.2020 року у справі № 712/7830/16-ц, провадження № 61-28377св18.

До того ж, позивач посилалася на свідчення свідків.

Так, в судовому засіданні було допитано в якості свідків за клопотанням позивача у справі ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що вона є сусідкою позивача, знала покійного ОСОБА_9 , який був не дуже привітливим. Бачила їх разом із позивачем, сусід ніс сумки. У квартирі ніколи не була, у них завжди було тихо. В сім`ю не була вхожа, але не бачила щоб завозилися якісь речі та робився ремонт. На якій підставі вселилася позивач до оселі померлого їй не відомо.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що вона є колишньою співробітницею ОСОБА_7 . З 1999 року вони працювали разом. Під час роботи спілкувалися та від ОСОБА_12 вона знала, що остання познайомилася з ОСОБА_9 . Оскільки вони працювали у різний час, було до 20 години вечора, ОСОБА_9 приходив зустрічати ОСОБА_12 . Зі слів ОСОБА_12 вона знає, що вони вели спільне господарство та жили однією сім`єю. У квартирі, де проживала ОСОБА_12 з ОСОБА_9 вона не була. Одного разу ОСОБА_12 з ОСОБА_9 приходили до них на новий рік, разом святкували. Від ОСОБА_9 не чула щоб він називав ОСОБА_12 дружиною або що він її кохає. Все тільки зі слів ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що він знав ОСОБА_9 десять років, так як разом працювали. З 2014 року почав проживати по сусідські з померлим ОСОБА_9 . ОСОБА_24 часто разом ОСОБА_9 і ОСОБА_12 . В гості один до одного не ходили, але декілька разів був у квартирі. Коли ОСОБА_9 був у лікарні, зустрічав ОСОБА_12 , яка казала, що йде до лікарні.

В судовому засіданні позивач також посилалася на факт проживання однією сім`єю з померлим на свідчення свідків, які підтверджували, що ОСОБА_12 та померлий разом проживали, їх бачили разом, бачили коли вони йшли з покупками з магазину та разом святкували новий рік у свідка ОСОБА_18 .

Самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Така правова позиція міститься у справі №204/6931/20 Верховного Суду.

В даній справі Верховний Суд висловився щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, де позивач на підтвердження своїх вимог посилалася на покази свідків. Проте, такі свідчення свідків не дають підстав для визнання факту проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства.

Аналогічні висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 129/2115/15-ц, провадження № 61-2080св18, постанові Верховного Суду від 24.09.2020 року у справі № 534/1318/17 провадження № 61-1821 св19.

У постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таких доказів з боку позивача не було надано суду.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача, що факт проживання однією сім`єю підтверджується спільним святкуванням нового року та відпочинку на день міста, так як факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2020 року у справі №588/350/15.

В свою чергу допитані свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_20 зазначили наступне.

Так, свідок ОСОБА_16 , який є братом померлого та відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що йому відомо зі слів брата, що в нього в квартирі жила жінка. Брат постійно приїзжав сам до села обробляти город. Жінку, яка проживала у квартирі його брата він не бачив. Похорони брата відбувалися в Чернігівській області. Всі витрати по похованню понесли він та його сестра. Знає, що його покійний брат комунальні послуги за квартиру сплачував самостійно. Як проживав з ОСОБА_12 та чи вели спільне господарство йому не відомо. Брат постійно сам приїзжав, працював на городі, вирощені продукти возив до ОСОБА_25 . ОСОБА_26 привозив з дачі кожні два тижні. Ким доводилася позивач брату йому не відомо, але він ніколи не чув від брата, що він називав позивача дружиною. Вигляд у брата був неохайний. Коли брат був у лікарні його віддувала сестра ОСОБА_3 , яка надавала гроші на лікування.

Свідок ОСОБА_20 , яка є донькою ОСОБА_3 відповідача по справі в судовому засіданні пояснила, що з померлим ОСОБА_9 була в добрих, довірливих, теплих стосунках. З ОСОБА_12 познайомилася у 2003 році на ювілею, на який прийшла остання. ОСОБА_12 бачила двічі, на ювілею і на похоронах. ОСОБА_12 він ніколи сім`ї не представляв. На питання в якості кого вона проживає в нього, останній зазначав, що так треба. З його слів він сам сплачує комунальні послуги за свою квартиру, а ОСОБА_12 за свою. Похованням займалися вони, ОСОБА_16 , племінники. Людмила постійно казала, що вона ніхто ОСОБА_9 , тому лікуйте та ховайте його самі.

Свідок ОСОБА_17 , яка є донькою ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що в неї з померлим були добрі стосунки. З ОСОБА_12 вона познайомилася на ювілею у дядька. В подальшому їй стало відомо, що ОСОБА_12 проживає у нього, але на якій підставі померлий казав, що так треба. Зі слів дядька їй відомо, що у ОСОБА_12 були проблеми з дітьми. Проживання ОСОБА_12 у квартирі дядька, не виникало подиву, так як до цього в нього деякий час проживав співробітник. Відомо, що квартиру оплачував ОСОБА_9 сам, а ОСОБА_12 свою. В лікарні, коли знаходився ОСОБА_9 у серпні 2019 року вони приїжджали, провідували. В лікарні в дядька не було води, їжі, ліків. ОСОБА_12 казала, що ви родичі, ви і лікуйте. Їй відомо, що ОСОБА_9 ніколи не називав ОСОБА_12 своєю жінкою. ОСОБА_9 регулярно приїзжав до них, в нього були ключі від їхньої квартири, в квартирі були його речі. ОСОБА_9 казав, що ОСОБА_12 не може жити з синами, у неї проблеми, тому живе у нього. Зазначила, що вигляд у ОСОБА_9 був неохайним, що свідчить про відсутність жінки. Казав, що приїде до дому та попрає, на казав, що ОСОБА_12 попрає. Коли був у них, при розповіді казав більше, що у нього, у них жодного разу не казав.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ч. 1 ст. 79 ЦПК України ).

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження, та відповідно з боку позивача не було доведено належними та допустимими доказами факту проживання однією сім`єю, тому вимога позивача в цій частині є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеною.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача в частині встановлення факту проживання однією сім`єю відмовлено, не підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.

Крім того, як зазначено вище, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст. 1261 ЦК України.

Разом з тим, ст. 1264 ЦК України визначає право особи, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, на спадкування в порядку четвертої черги спадкоємців за законом. Таким чином, жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, належать до спадкоємців четвертої черги за законом. Для отримання права на спадкування у такому випадку потрібне звернення зацікавленої особи до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю з спадкодавцем.

Тобто, зазначеними нормами закону передбачено лише право особи, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, на спадкування в порядку четвертої черги спадкоємців за законом.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

Дана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 24.06.2020 року у справі № 127/9778/17, провадження № 61- 3706св19.

Однак, як зазначено вище, з боку позивача всупереч вищезазначеного, не надано жодних належних та допустимих доказів.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, не підлягає задоволенню і вимога позивача в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, яка є похідною вимогою.

Окрім цього, під час розгляду даної цивільної справи не було встановлено порушення спадкових прав позивача видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину, що не дає суду підстав для визнання його недійсним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При зверненні до суду з вищевказаною позовною заявою, позивач ОСОБА_1 відповідно до ухвали судді від 13.12.2021 року була звільнена від сплати судового збору ( а. с. 39-42 ).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ).

Оскільки позивача при зверненні до суду було звільнено від сплати судового збору та відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю, то судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3, 21, 36, 74 СК України, ст. ст. 16, 1216, 1258, 1261, 1264, 1268 ЦК України, ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 30, 76, 77, 80, 81, 82, 89, 133, 141, 187, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України, п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Третя особа: Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна ( адреса місцезнаходження: АДРЕСА_8 ).

Повне судове рішення складено 21 липня 2022 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов