13.12.2022 Єдиний унікальний номер 205/7601/21
Провадження № 2/205/742/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді - Терещенко Т.П.,
за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 ,
представника відповідача Міністерства оборони України Вологжаніної О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Держави в особі Міністерства оборони України, третя особа: адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визнання права користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги, тим, що він разом з дружиною ОСОБА_12 та його донька ОСОБА_5 у травні 2000 року за усною домовленістю поселилися у квартиру АДРЕСА_1 . Підставою заселення слугувало проходження ним військової служби та відсутність у нього власного житла. Після заселення у вищевказану квартиру він почав нести витрати за користування, а відповідно до довідки №283 від 23 листопада 2016 року з нього проводилося нарахування та утримання квартплати за житлове приміщення за вищевказаною адресою в розмірі 25,42 грн. на користь 19 омз 26 оз ДССТ, які сплачувались у бухгалтерію військової частини. 16 вересня 2002 року було направлено прохання командиру військової частини НОМЕР_2 начальником Дніпропетровського гарнізону командира військової частини НОМЕР_3 про залишення за ним службової житлової площі. 27 січня 2003 року ним було написано рапорт на дозвіл прописатися зі своєю сім`єю та отримано такий дозвіл. Посилаються на те, що у квартирі було зроблено ремонт та вони постійно дбали про квартиру, саме з ним було укладено договори про користування електричною енергією, а відповідно до особистого рахунку №11 йому нараховувалось водопостачання та водовідведення з лютого 2001 року по теперішній час. Зазначає, що у його сім`ї іншого житла немає, а відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 мають інше житло, і проживання його сім`ї у вищезазначеній квартирі можуть підтвердити свідки. Вважає, що усна домовленість про право користування квартирою є договором найму житлового приміщення, оскільки саме ним, як наймачем було укладено договори про надання комунальних послуг, і ним сплачується квартплата. Зазначають, що вони з моменту заселення у травні 2000 року та ОСОБА_4 з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , і до теперішнього часу проживають за адресою: АДРЕСА_2 , це є єдиним постійним житлом та іншого житлового приміщення у їх власності та користуванні немає, і вони виконують всі обов`язки наймачів відповідно до вимог ст. 64 ЖК України та враховуючи тривалість постійного проживання в спірній квартирі в сенсі ч. 2 ст. 65 ЖК України, а тому вони набули право користування вищезазначеною квартирою. На підставі викладеного вони звернулись до суду з цим позовом, в якому просили визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з травня 2000 року по теперішній час, за ОСОБА_4 з 20 листопада 2009 року по теперішній час, за ОСОБА_6 з 08 серпня 2016 року по теперішній час, та стягнути з відповідачів на їх користь судові витрати у виді судового збору у розмірі 1 816 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 13 000 грн.

03 вересня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження в справі у порядку загального позовного провадження.

Представником Міністерства оборони України 19 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку «Укрпошта» було направлено відзив на позовну заяву, в якому вона просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав того, що військовослужбовці Державної спеціальної служби транспорту та члени їх сімей забезпечуються житлом відповідно до законодавства України. Забезпечення військовослужбовців житлом проводиться відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями №1081, затвердженого постановою КМУ від 03 серпня 2006 року, у п. 21 якого зазначено, що при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством. Зазначає, що позивач отримав службове житло у зв`язку з виконанням військового обов`язку, а після звільнення з військової служби повинен звільнити службове житло.

15 листопада 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було витребувано у Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Міністерства оборони України, Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, інформацію хто є власником квартири АДРЕСА_1 та яка форма власності зазначеної квартири.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2022 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач та представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на обставини викладену у позовній заяві.

Представники відповідачів - Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та Міністерства оборони України у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову.

Відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , у судове засідання не з`явилися, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі суду не надали.

Третя особа адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради свого представника у судове засідання не надали, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення.

Вивчивши письмові матеріали справи, пояснення сторін та свідка ОСОБА_13 , дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав про визнання права користування ним та його родиною квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в яку він був заселений, оскільки проходив військову службу та не мав власного житла.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в період 24 травня 1991 року по 09 червня 1993 року, а з 30 серпня 1993 року по 28 червня 2018 року був прийнятий до Збройних Сил України на військову службу за контрактом та проходив службу, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 №113/4 від 01 червня 2021 року (а. с. 20).

Судом встановлено, що відповідно до довідки №285 від 23 серпня 2016 року ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу у 1935 о з (сс) 26 оз Держспецтрансслужби (військова частина НОМЕР_4 ) АДРЕСА_3 , та щомісячно з його грошового забезпечення проводиться відрахування квартирної плати у розмірі 25,42 грн. на користь 19 омз 26 оз ДССТ (а. с. 21).

Як судом встановлено з довідки 19 окремого мостового загону НОМЕР_5 об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту за №283 від 23 листопада 2016 року, з травня 2000 року з ОСОБА_1 проводилось нарахування та утримання квартплати за житлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 19).

Також з довідки військової частини НОМЕР_1 №309 від 08 вересня 2021 року судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_4 з 01 січня 2018 року здійснюються нарахування на оплату квартплати у розмірі 25,42 грн. щомісячно, в термін з 01 січня 2018 року 433 грн. сплачено ОСОБА_5 08 листопада 2019 року та 584 грн. сплачено ОСОБА_1 07 вересня 2021 року, а інформація за період до 01 січня 2018 року відсутня через знищення справи по квартплаті та комунальним послугам (а. с. 68), а також позивачем надано копії договорів про користування електричною енергією від 11 вересня 2000 року та 07 вересня 2002 року, які були укладені з ОСОБА_1 , як споживачем та довідки на особові рахунки № НОМЕР_6 та № НОМЕР_7 на водопостачання і водовідведення, які було відкрито на ім`я ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 25-31).

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано копію рапорта від 27 січня 2003 року до командира військової частини НОМЕР_2 про отримання дозволу на реєстрацію його разом з сім`єю (дружиною ОСОБА_12 , донькою ОСОБА_14 ) за адресою: АДРЕСА_5 , та прохання командира військової частини НОМЕР_3 від 16 вересня 2002 року про залишення службової житлової площі за вказаною адресою за ОСОБА_1 , який проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_8 на посаді начальника речового складу (а. с. 22-23).

Отже, судом встановлено сам факт проживання позивача разом з його родиною за адресою: АДРЕСА_2 , що також не заперечувалось відповідачами у судовому засіданні.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 30 жовтня 2001 по 29 березня 2016 року був прописаний за адресою: АДРЕСА_3 , військова частина, а з 29 березня 2016 року зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією паспорту ОСОБА_1 (а. с. 13-14).

Також судом встановлено, що згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб військової частини НОМЕР_1 за №308 від 08 вересня 2021 року ОСОБА_1 разом з дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 29 березня 2016 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , гуртожиток, а з 08 серпня 2016 року разом з ними за вказаною адресою зареєстрована його онука ОСОБА_6 (а. с. 67).

Крім того, з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1216-1 від 12 грудня 2017 року судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_5 є: АДРЕСА_7 (а. с. 17).

З наданої на вимогу суду інформації від військової частини НОМЕР_1 судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є службовим житлом для військовослужбовців, власником кваритири є Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України, НОМЕР_9 окремий мостовий загін НОМЕР_5 об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту (на сьогодні назву змінено на військова частина НОМЕР_1 ), свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_10 , видане 16 січня 2012 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, а також зазначено, що за обліком військової частини НОМЕР_1 , військовослужбовець ОСОБА_7 отримав вказану квартиру, як службове житло 31 серпня 2000 року та зареєструвався разом з родиною за вказаною адресою і станом на сьогодні за обліком військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_7 (наймач), ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_9 (дочка), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (онука). Разом з тим ОСОБА_1 з 29 березня 2016 року зареєстрований разом з родиною за адресою: АДРЕСА_7 , гуртожиток і станом на сьогодні за обліком військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_7 , гуртожиток зареєстровані: ОСОБА_1 (наймач), ОСОБА_4 (донька), ОСОБА_5 (донька), ОСОБА_6 (онука), отже станом на сьогодні ОСОБА_1 мешкає фактично без реєстрації один, без родини за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується долученою до матеріалів справи карткою реєстрації особи ОСОБА_1 , відповідно до якої місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_7 (а. с. 100-101, 105).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 61, ст. 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Крім того, спірна квартира знаходиться у державній власності і згідно до інформації відповідачів військової частини НОМЕР_1 і Міністерства оборони України та наявних в матеріалах справи доказів є службовим житлом військовослужбовців.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 січня 2012 року судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_8 знаходиться у державній власності, а власником значиться Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України, та право власності зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 11 травня 2012 року, що також підтверджується витягом №34092767 від 11 травня 2005 року (а. с. 102-103).

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі відповідно до Конституції України визначає ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці строкової військової служби та військовослужбовці, призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, розміщуються в казармах (на кораблях) згідно із Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. За ними зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період. Вони не можуть бути зняті з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України. Курсантам вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які мають сім`ї, надається жила площа в сімейних гуртожитках. У разі відсутності таких гуртожитків їм виплачується за місцем проходження військової служби грошова компенсація за піднайом (найом) жилого приміщення. За військовослужбовцями, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на військову службу. Такі військовослужбовці не можуть бути зняті з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та зараховані на квартирний облік у військовій частині за місцем проходження служби. Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства, якщо вони не займали жилих приміщень за місцем проходження служби. У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу і не перебувають у шлюбі, розміщуються у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, а сімейні - у сімейних гуртожитках. У разі відсутності жилих приміщень для проживання військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та членів їх сімей або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове жиле приміщення у двотижневий строк з дня виключення зазначених військовослужбовців із списків особового складу військової частини.

Між тим, положеннями ч. ч. 8, 9 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регламентовано, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, а також звільнені з військової служби особи, які стали особами з інвалідністю I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду. Військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наявних матеріалів справи вбачається, що хоча позивач і посилається на своє фактичне проживання разом з членами сім`ї у квартирі за адресою: АДРЕСА_9 з травня 2000 року, однак, належних та допустимих доказів на право користування зазначеним нерухомим майном суду не було надано.

Також позивач ОСОБА_1 зазначив про те, що у вказану квартиру його було заселено, оскільки він проходив військову службу, однак з 28 червня 2018 року вже не проходить військову службу.

Крім того, судом встановлено, що з 29 березня 2016 року зареєстрованим місцем проживання позивача та членів його родини є житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_7 , а не житлове приміщення: АДРЕСА_2 .

Отже, позивачами на було надано жодного правовстановлюючого документу від власника на підтвердження законності зайняття спірного житлового приміщення, так само як і не надано доказів щодо наявності будь-якої домовленості з дійсним наймачем стосовно проживання у спірній квартирі.

Більш того, право користування житловим приміщенням виникає на підставі договору найму, який укладається в письмовій формі на підставі ордера. Однак, матеріалами справи жодним чином не підтверджено, що з позивачами договір найму спірного житлового приміщення укладався, що також заперечували в судовому засіданні відповідачі.

Суд також бере до уваги наявні в матеріалах справи лист-вимогу №53 від 22 січня 2013 року від 19 окремого мостового загону НОМЕР_5 об`єднаного загону державної спеціальної служби транспорту військової частини НОМЕР_1 , адресовану позивачу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що він незаконно проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , та міститься прохання в найкоротші строки звільнити зазначене житлове приміщення і заселитися позивачу з родиною в інше пристосоване для проживання житло, та відповідь ОСОБА_1 на зазначений лист-вимогу від 22 січня 2013 року, в якій він підтверджує, що йому відомо про виділення спірної квартири ОСОБА_7 та просить надати йому час щодо вирішення питання про звільнення квартири та зазначив про те, що в найкоротший строк він звільнить квартиру разом з усіма членами родини (а. с. 182-183).

Вищевказані докази беззаперечно свідчать про обізнаність позивача з тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 виділена була саме відповідачу ОСОБА_7 та спростовує наявність будь-яких домовленостей та законних підстав на проживання ОСОБА_1 разом з членами його родини у вищевказаному житловому приміщенні.

У судовому засіданні також було допитано свідка ОСОБА_13 , яка є сусідкою позивача та підтвердила постійне проживання позивача з родиною у спірній квартирі з 2000 року, але суд не може визнати пояснення свідка про постійне проживання позивачів підставою для задоволення позовних вимог за наявності інших доказів, що підтверджують відсутність правових підстав для визнання права користування квартирою.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, та відповідно до наявних у позовній заяві обґрунтувань таких позовних вимог, посилання позивачів на законність підстав вселення, проживання та набуття ними права на користування спірною квартирою не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи у зв`язку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, то в такому випадку судові витрати, які були понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 61, 64 ЖК УРСР, ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 259, 263-265, 268, 273, 282, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Держави в особі Міністерства оборони України, третя особа: адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визнання права користування квартирою відмовити.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення суду виготовлено 22 грудня 2022 року.
Сторони:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_11 , місце реєстрації: АДРЕСА_10 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_11 .
Позивач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_12 , місце реєстрації: АДРЕСА_10 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_11 .
Відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_13 , місце реєстрації: АДРЕСА_11 .
Відповідач ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІПН НОМЕР_14 , місце реєстрації: АДРЕСА_11 .
Відповідач ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІПН НОМЕР_15 , місце реєстрації: АДРЕСА_11 .
Відповідач Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, ЄДРПОУ НОМЕР_16 , місце знаходження: 49035, м. Дніпро, вул. Криворізьке шосе, буд. 2.
Відповідач Міністерство оборони України, , місце знаходження: 49006, м. Дніпро, вул. Шмідта, буд. 16.
Третя особа: адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради, , місце знаходження: 49064, м. Дніпро, пр. Сергія Нігояна, буд. 77.

Суддя: Т.П. Терещенко