Провадження № 2/760/3059/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Група Електроюа» /далі - ТОВ «Група Електроюа»/ (; адреса: 03087, м. Київ, вул. Пітерська, буд. 5-А), про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

13.05.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 06.05.2021, за підписом позивача, в якій він просить стягнути з відповідача на свою користь:

-заборгованість по орендній платі за договором № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 30.09.2020 в сумі 670 694,40 грн, три проценти річних в сумі 3 583,16 грн, а всього 674 277,56 грн;

-заборгованість по викупному платежу за договором № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 30.09.2020 в сумі 4 451 616,00 грн, три проценти річних в сумі 12 440,13 грн, а всього 4 464 056,13 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справа фактично передана судді по реєстру 17.05.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24.05.2021 вказану прийнято позовну заяву до розгляду та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 07.09.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.09.2021 підготовче засідання

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.10.2021 закрито підготовче провадження, справу було призначено до розгляду по суті у судовому засіданні на 27.01.2022.

У судове засідання 27.01.2022 з`явився тільки представник позивача. За результатами засідання було вирішено відкласти розгляд справи на 24.02.2022.

У зв`язку з початком військової агресією рф, судове засідання, призначене на 24.02.2021, не відбулось, розгляд справи було перенесено на 02.06.2022.

30.05.2022 на адресу суду надійшла заява, за підписом представника позивача, про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 08.09.2022.

08.09.2022 на адресу суду надійшла заява, за підписом представника позивача, про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, обґрунтоване тимчасовою відсутністю сторони позивача в місті Києві у зв`язку зі збройною агресією рф.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Обґрунтування позову

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 30.09.2020 між ним та ТОВ «Група Електроюа» був укладений договір № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом (далі - Договір № 30-09-2020-5/2), відповідно до п. 1.1 якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування з зобов`язанням обов`язкового викупу наступне майно: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у специфікації, що є додатком до даного договору у кількості 8 одиниць.

Зі слів позивача, на виконання умов Договору № 30-09-2020-5/2, на підставі Специфікації № 1, позивач передав у строкове платне користування відповідачу, а відповідач прийняв обладнання, а саме: зарядні пристрої для електромобілів у кількості 8 (вісім штук), загальною вартістю 160 000,00 дол США.

Відповідно до п. 4.1 Договору № 30-09-2020-5/2, відповідач зобов`язався сплачувати на користь позивача орендну плату у розмірі 2,5 % в місяць від загальної вартості об`єкту оренди, яка вказана п. 1.1.1. даного договору.

Як вказує позивач, зі змісту п. 4.3 Договору № 30-09-2020-5/2 вбачається, зокрема, що загальна сума орендної плати за 6 місяців оренди складає 24 000 доларів США, які орендар зобов`язаний сплатити 01.03.2021.

Позивач зауважує, що відповідно до п. 8.1. Договору № 30-09-2020-5/2, орендар зобов`язується викупити об`єкт оренди в кінці строку дії цього Договору, або достроково у будь-який час на вимогу орендодавця, за умови письмового повідомлення орендодавцем орендаря на поштову адресу, або подання особисто, під розпис про вручення повідомлення, уповноваженій особі (працівнику) орендаря за реквізитами визначеними у цьому Договорі не пізніше ніж за 2 місяці до дати обов`язкового викупу. Право власності на майно, що є об`єктом оренди, у такому разі переходить до Орендаря після сплати останнім Орендодавцю повної суми орендної плати, нарахованої відповідно до умов цього договору, та всієї суми обов`язкового викупного платежу в гривні, еквівалентної 160 000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на день повернення коштів.

В позові вказується, що станом на дату подачі цієї позовної заяви відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № 30-09-2020-5/2 в загальній сумі 5 138 333,69 з яких:

-674 277,56 грн, що складається з 670 694,40 грн заборгованості за орендною платою та 3 583,16 грн трьох процентів річних;

-4 464 056,13 грн, що складається з 4 451 616,00 грн заборгованості за викупним платежем та 12 440,13 грн трьох процентів річних.

Щодо правової позиції відповідача

На момент винесення рішення у справі відзив на позовну заяву не надійшов.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 10 ст. 128 ЦПК України судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю.

Суд наголошує, що всі судові документи у даній справі направлялись на офіційну (юридичну) адресу ТОВ «Група Електроюа», яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань адреси.

У постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/9836/18 зазначено наступне: «в Рішенні Європейського суду з прав людини "В`ячеслав Корчагін проти Росії" було зазначено наступне.

Конвенція має на меті гарантувати практичні та ефективні права, а не ті, які є теоретичними або ілюзорними (див., серед багатьох інших органів, Cudak v. Lithuania [GC], no. 15869/02, § 58, ECHR 2010) . Право на публічні слухання було б безпідставним, якщо сторона у справі не була проінформована про слухання таким чином, щоб мати можливість бути присутнім на ній, якщо він або вона вирішить скористатися своїм правом з`явитися (на таке слухання), як це встановлено у внутрішньому законодавстві (див. Yakovlev v. Russia, no.72701/01, § 21, 15 March 2005).

Пункт 1 статті 6 не може бути витлумачений як присвоєння сторонам права одержувати особливу форму вручення судових документів, наприклад, зареєстрованою поштою (див. Kolegovy v. Russia, no. 15226/05, § 40, 1 March 2012; Perihan and Mezopotamya Basэn Yayэn A.Ю. v. Turkey, no. 21377/03, § 39, 21 January 2014; and Avotiтр v. Latvia [GC], no. 17502/07, § 119, ECHR 2016). Проте, Суд вважає, що в інтересах здійснення правосуддя сторона повинна бути поінформована про судове засідання таким чином, щоб не тільки знати дату, час і місце слухання, а й мати достатній час підготувати свою справу і бути присутнім на судовому засіданні (див. Kolegovy, cited above, § 40, and the cases cited therein, and Aћdajiж v. Slovenia, no.71872/12, § 48, 8 October 2015).

Що стосується застосовних положень російського законодавства, Суд зазначає, що у таких справах вони передбачали усне слухання (див. Пункт 34 вище), а суд першої інстанції визнав, що воно є доречним і у справі заявника (див. пункт 14 вище). Крім того, згідно з російським законодавством повідомлення повинні бути направлені до "місця проживання", яке в даному випадку відповідає зареєстрованій адресі проживання заявника (див., у зв`язку з цим, пункти 34 і 42 вище; див. також Sergey Smirnov v. Russia, no. 14085/04, §§ 29-30, 22 December 2009). Незважаючи на те, що матеріали справи, що надходять до Суду, не містять конкретних доказів, таких як поштові відмітки, що стосуються відправлення рішення суду від 12 серпня 2014 року, сам заявник визнав у національному провадженні, що ці рішення суду були направлені на його адресу і потім були повернуті суду як не доставлені (див. пункт 31 вище). Тому немає сумніву, що з метою повідомлення заявника була використана правильна адреса.

Далі, Суд зауважує, що відповідно до пункту 1 статті 123 особа вважається належним чином повідомленою, коли суд "мав інформацію про отримання адресатом" копії рішення про реєстрацію позовної заяви або заяви про порушення справи у справі, або інший доказ отримання адресатом інформації про порушене судочинство.

Стаття 123 § 4 передбачала кілька варіантів, коли особи "вважаються повідомленими". Зокрема, адресат вважався належним чином повідомленим, якщо (i) незважаючи на поштове повідомлення, одержувач не з`явився, щоб отримати копію судового акта, надісланого господарським судом у встановленому порядку, про який поштова організація повідомляє господарський суд; або (ii) копія судового акта не була подана, оскільки адресат не знаходився за зазначеною адресою, про що поштова організація повідомляє господарський суд із зазначенням джерела такої інформації.

Суд нагадує, що його завдання не полягає в тому, щоб розглядати in abstracto внутрішні правила сповіщення, а радше розглянути, з належним урахуванням усіх обставин справи, чи були дотримані гарантії статті 6 Конвенції. Стаття 6 Конвенції не передбачає жодного конкретного методу для надіслання повідомлень про слухання чи судові рішення (див. пункт 65 вище).

Заявник стверджував на національному рівні та перед цим Судом, що він не отримав жодних повідомлень щодо судового розгляду та апеляційного провадження, а також, що суди мали б бути більш ретельними щодо надіслання повідомлень про розгляд його до справи, наприклад, шляхом надіслання кореспонденції на його фактичну адресу проживання, за допомогою телефонного зв`язку або іншим методом, який дав би їм впевненість, що відповідач був поінформований про дату (дати) слухання.

Зі свого боку, Суд зазначає, що в межах конкретної судової стадії провадження проти заявника сторонами не заперечувалося, що повідомлення про винесення рішення і власне рішення від 12 серпня 2014 року, було надіслано на зареєстровану адресу заявника відповідно до вимог російського законодавства. Більше того, зазначається, що це повідомлення було повернуто до суду як не доставлене. Сторони, здається, не погоджуються з власне причиною такого невиконання (недоставлення). Заявник зазначив, що його було повернуто з приміткою, в якій говорилося, що адресат не знаходився за цією адресі (див. Пункт 31 вище), що може означати, що адресат не був там, щоб отримати це повідомлення або що заявник не був обізнаний, що на цю адресу може прийти повідомлення суду, тому що, наприклад, там не було поштової скриньки або чогось схожого. Уряд, натомість, зазначив, що повідомлення було повернуто, оскільки його не було отримано в поштовому відділенні протягом періоду зберігання (див. Пункт 13 вище). За відсутності переконливих доказів Суд не може зайняти певну позицію з цього питання.

Незважаючи на це, такої невизначеності не існує щодо того, що після рішення господарського суду від 10 жовтня 2014 року перейти від скороченої процедури до звичайної процедури, слухання було призначене на 11 листопада 2014 року. Повідомлення було надіслано на адресу зареєстрованого місця проживання заявника, а потім повернуто назад до суду з приміткою, в якій зазначається "за закінченням терміну зберігання" як причини повернення (див. пункт 15 вище).

Що стосується поведінки національних органів влади в даній справі, Суд спочатку зазначає, що вони діяли відповідно до російського законодавства, надсилаючи повідомлення на зареєстровану адресу проживання. Суд також зазначає, що господарський суд подбав про те, щоб надіслати повідомлення на місце, де знаходився бізнес (кіоски для продажу продуктів харчування) (див. пункт 16 вище). Також безперечно, що інформація, яка стосується призначених(запланованих) слухань, була своєчасною та адекватно доступною через інтернет-сторінку (веб-сайт) суду. На думку Суду, вони, таким чином, демонстрували достатню старанність, щоб дозволити заявнику, який повинен був знати про правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень, що стосуються підприємців, визначитися з провадженням проти нього, а саме стосовно процедури оскарження у справі.

З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що судом першої інстанції було дотримано всіх необхідних вимог щодо повідомлення, зокрема, відповідача про здійснення розгляду даної справи.

До того ж, місцевим судом своєчасно та згідно із зазначеними вище вимогами ГПК України було направлено копію рішення суду від 10.10.2018 на адресу відповідача.

При цьому, колегія суду апеляційного господарського суду вірно зазначила, що апелянт не виконав повністю ухвалу суду про усунення недоліків апеляційної скарги, оскільки не надав суду апеляційної інстанції доказів існування об`єктивно непереборних підстав, які унеможливлювали апелянта отримувати поштову кореспонденцію за його місцем проживання: АДРЕСА_5 , тобто фактично апеляційний суд вірно взяв до уваги факт ненадання скаржником доказів, що всі чотири вищевказаних невручення сталися саме не з вини скаржника.

Отже, Північний апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені апелянтом норми Господарського процесуального кодексу України в обґрунтування заявленого в апеляційній скарзі клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження не підтверджують причини неотримання поштової кореспонденції за місцем його проживання. Посилання апелянта на те, що він не був присутнім у судовому засіданні, оскільки не був повідомлений по час та дати судових засідань по даній справі не відповідають обставинам справи, оскільки апелянт повідомлявся судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, однак систематично не отримував поштову кореспонденцію».

Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Отже, на думку суду, юридична особа зобов`язана забезпечити отримання кореспонденції за адресою, яка визначена нею як офіційна (юридична), а направлення на таку адресу судової кореспонденції, за відсутності заяви особи про наявність іншої адреси для кореспонденції, є належним повідомленням.

На день винесення рішення будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надійшло, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правову позицію відповідача щодо предмета спору.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

30.09.2020 між ТОВ «Група Електроюа», в особі Кратко О.В., діючого на підставі довіреності № 9 від 10.04.2019 (далі - орендар), та ОСОБА_1 (далі - орендодавець) було укладено договір № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом за умовами п. 1.1 якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування з зобов`язанням обов`язкового викупу наступне майно: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у специфікації, що є додатком до даного договору у кількості 8 одиниць.

Зі змісту Специфікації до договору № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 30.09.2020 вбачається, що орендодавець передав у строкове платне користування орендарю, а орендар прийняв обладнання, а саме: зарядні пристрої для електромобілів з наступними характеристиками:

-Станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.00» клас 1, тип системи заземлення TN-5, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-) Гц. Тип кабеля КВГ 5х6.

-Станція заряджання електромобілів постійного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.14.50-32.10» клас 1, тип системи заземлення TN-5, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 500.

Також зі змісту Специфікації до договору № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 30.09.2020 вбачається, перелік зарядних станцій, введених в експлуатацію, їх адреса та вартість:

-модель ND-DC77; номер: 0012; адреса: м. Львів; вартість 35 000 дол. США;

-модель ND-DC77; номер: 0013; адреса: Львівська обл.; вартість 35 000 дол. США;

-модель ND-DC77; номер: 0020; адреса: м. Київ; вартість 35 000 дол. США;

-модель ND-DC77; номер: 0011; адреса: м. Дніпро; вартість 35 000 дол. США;

-модель EUA-3; номер: 10034; адреса: м. Одеса; вартість 5 000 дол. США;

-модель EUA-3; номер: 10022; адреса: м. Одеса; вартість 5 000 дол. США;

-модель EUA-3; номер: 10049; адреса: м. Одеса; вартість 5 000 дол. США;

-модель EUA-3; номер: 10029; адреса: м. Одеса; вартість 5 000 дол. США;

Положеннями п. 4.1 Договору № 30-09-2020-5/2 передбачено, що розмір орендної плати за весь об`єкт оренди, що орендується за цим договором у цілому складає 2,5 відсотки в місяць від загальної вартості Об`єкту оренди, яка вказана п. 1.1.1 даного договору.

Відповідно до п. 4.2 Договору № 30-09-2020-5/2, дата повернення загальної суми орендних платежів ( відсотків) за 6 місяців та обов`язкового викупного платежу, згідно п. 8.1 договору, припадає на 183 день, а саме до 01.03.2021.

Окрім того, положеннями п. 4.3 Договору № 30-09-2020-5/2 передбачено, що виплата орендних платежів (відсотків) протягом 182 днів з дати заключення договору не проводиться, а сума щомісячних орендних платежів, яка підлягає виплаті щомісяця, виплачується в кінці терміну дії договору разом з обов`язковим викупним платежем в розмірі 24000 доларів США і підлягає виплаті на 183-й день з дати укладення цього договору, а саме 01.03.2021.

Відповідно до п. 8.1. Договору № 30-09-2020-5/2, орендар зобов`язується викупити об`єкт оренди в кінці строку дії цього Договору, або достроково у будь-який час на вимогу орендодавця, за умови письмового повідомлення орендодавцем орендаря на поштову адресу, або подання особисто, під розпис про вручення повідомлення, уповноваженій особі (працівнику) орендаря за реквізитами визначеними у цьому Договорі не пізніше ніж за 2 місяці до дати обов`язкового викупу. Право власності на майно, що є об`єктом оренди, у такому разі переходить до Орендаря після сплати останнім Орендодавцю повної суми орендної плати, нарахованої відповідно до умов цього договору, та всієї суми обов`язкового викупного платежу в гривні, еквівалентної 160 000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на день повернення коштів.

Також, до позовної заяви долучено копію претензії директору ТОВ «Група Електроюа», зі змісту якої вбачається вимога позивача здійснити повний розрахунок, яка була отримана адресатом 30.04.2021.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно з ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) , тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

При цьому матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договори № 18-02-2020-1/1 від 18.02.2020 та 18-02-2020-1/2 від 18.02.2020 у встановленому законом порядку оспорювалися чи визнавалися недійсними.

Суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

Судом встановлено, що станом на день звернення з позовом заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 30.09.2020 складає 5 138 333,69 грн з яких:

-заборгованість по орендній платі за договором № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 30.09.2020 в сумі 670 694,40 грн, три проценти річних в сумі 3 583,16 грн, а всього 674 277,56 грн;

-заборгованість по викупному платежу за договором № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 30.09.2020 в сумі 4 451 616,00 грн, три проценти річних в сумі 12 440,13 грн, а всього 4 464 056,13 грн.

Правильність нарахованих позивачем сум орендної плати судом перевірена, відповідачем не заперечується і не спростовується, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

В той же час, що відповідач доводів позивача про таку заборгованість не спростував, контррозрахунку заборгованості не зробив, доказів сплати заборгованості не подав, факт оплати або повернення об`єкту оренди за договором від 30.09.2020№ 30-09-2020-5/2 - не довів.

Натомість позивачем доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості і його розміру.

За викладених обставин, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо судового збору

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 11 350,00 грн судового збору (а.с. 9).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 206, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Група електроюа» про стягнення заборгованості, - задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Група Електроюа» (; адреса: 03087, м. Київ, вул. Пітерська, буд. 5-А) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) 5 138 333,69 грн (п`ять мільйонів сто тридцять вісім тисяч триста тридцять три грнивні шістдесят дев`ять копійок) з яких:

-заборгованість по орендній платі за договором № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 30.09.2020 в сумі 670 694,40 грн, три проценти річних в сумі 3 583,16 грн, а всього 674 277,56 грн;

-заборгованість по викупному платежу за договором № 30-09-2020-5/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 30.09.2020 в сумі 4 451 616,00 грн, три проценти річних в сумі 12 440,13 грн, а всього 4 464 056,13 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Група Електроюа» (; адреса: 03087, м. Київ, вул. Пітерська, буд. 5-А) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) 11 350,00 грн (одинадцять тисяч триста п`ятдесят гривень) судового збору сплаченого за подання позовної заяви.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України)4

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич