ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2099/22 Справа № 199/8852/20 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкова М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що 15 вересня 2017 року між ним та відповідачем укладений договір позики на суму 1 962 000,00 грн., що складало 75 000 доларів США. Договір позики посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. Згідно п.2 Договору позики, Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю в строк та на умовах, визначених цим Договором суму коштів, отриману відповідно до п.1 цього Договору. Строк дії Договору позики до 31 грудня 2017 року. Оскільки в обумовлений Договором позики строк позика повернута ОСОБА_1 не була, то позивач звернувся до суду та просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу за Договором позики від 15 вересня 2017 року в розмірі 2 406 263,33 грн., що на момент звернення до суду еквівалентно 85 708,40 доларів США, які складаються з: основної суми заборгованості в розмірі 75000 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 2 105 625 грн. 00 коп., штрафних санкцій в розмірі 3 750,00 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 105 281 грн. 25 коп., 3% річних за період з 01.01.2018 по 11.12.2020 в розмірі 6 627,05 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 186 054 грн. 43 коп.; 3% річних за несвоєчасну сплату штрафу за період з 01.01.2018 по 11.12.2020 в розмірі 331,35 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 9 302 грн. 65 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 510 грн. (а.с.1-4).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 15.09.2017, яка складається з основної суми заборгованості в розмірі 75000 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 2 105 625 (два мільйони сто п`ять тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 00 коп., штрафних санкцій в розмірі 3 750,00 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 105 281 (сто п`ять тисяч двісті вісімдесят одна) грн. 25 коп., 3% річних за період з 01.01.2018 по 11.12.2020 в розмірі 6 627,05 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 186 054 (сто вісімдесят шість тисяч п`ятдесят чотири) грн. 43 коп., а всього 85 377,05 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 2 396 960 (два мільйони триста дев`яносто шість тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. 68 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року по справі №199/8852/20 просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року по справі №199/8852/20, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року по справі №199/8852/20 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року по справі №199/8852/20 без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року - без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., реєстровий номер №1642 (а.с.10).

Згідно п.1 вищезазначеного Договору позики в порядку та на умовах, визначених цим договором, Позикодавець ОСОБА_2 передав Позичальнику ОСОБА_1 у власність кошти в сумі 1 962 000 грн., що еквівалентно 75 000 доларів США, за домовленістю сторін на день надання позики до 31 грудня 2017 року, а Позичальник прийняв у власність ці кошти до підписання цього договору (а.с.10).

Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю в строк та на умовах передбачених цим договором, суму коштів, отриману відповідно до п.1 цього договору. Виконання зобов`язань за цим договором має бути здійснено у місті Дніпро (п.2 Договору).

Пунктом 3 Договору передбачено, що сторони домовилися про такі умови: позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики до 31 грудня 2017 року, в національній валюті України в сумі, яка еквівалентна 75000 доларів США, за курсом Національного банку України на день здійснення виплати.

При порушенні Позичальником терміну, встановленого для повернення позики, Позичальник в забезпечення свого зобов`язання, відповідає всім своїм майном (п.4 Договору).

Пунктом 9 Договору сторони погодили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором Сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання Позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 5% від суми позики у разі несвоєчасного повернення суми позики. В разі, коли Позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, Позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В ч.1 ст.4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ч.1 ст.626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно вимог ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 за наслідками розгляду цивільної справи №464/3790/16-ц.

В ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Згідно вимог ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Під час розгляду справи, сторона відповідача не заперечувала факт укладання Договору позики, отримання грошових коштів та неповернення отриманих у позику коштів.

Надані позивачем письмові докази в обґрунтування позову є належними, переконливими, достатніми, які не спростовані відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 15.09.2017, яка складається з основної суми заборгованості в розмірі 75000 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 2 105 625 грн. 00 коп., штрафних санкцій в розмірі 3 750,00 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 105 281 грн. 25 коп., 3% річних за період з 01.01.2018 по 11.12.2020 в розмірі 6 627,05 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 186 054 грн. 43 коп., а всього 85 377,05 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 2 396 960 грн. 68 коп., оскільки ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за договором позики, так як зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині 3% річних за несвоєчасну сплату штрафу за період з 01.01.2018 по 11.12.2020 в розмірі 331,35 доларів США, що станом на 11.12.2020 за офіційним курсом НБУ становить 9 302 грн. 65 коп., оскільки відповідно до ч.2 ст.550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що на момент розгляду справи зобов`язання за кредитним договором вже фактично виконувалось за виконавчим написом нотаріуса, що є подвійним стягненням боргу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2021 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2022 року в цій частині залишено без змін, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. 20 липня 2020 року за №256, відповідно до якого пропонується стягнути з позичальника ОСОБА_1 на користь позикодавця ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. 15 вересня 2017 року за №1642, у сумі 2534679,57 грн., в тому числі 1962000,00 грн. основного боргу, 98100,00 грн. штрафних санкцій, 299401,20 грн. інфляційних збитків, 148597,38 грн. 3% річних та 26580,99 грн. витрат, пов`язаних зі вчиненням виконавчого напису (а.с.214-221).

Таким чином, зазначений апелянтом виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому, відсутні підстави вважати, що оскаржуване рішення призводить до подвійного стягнення суми заборгованості з відповідача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що позивачем подано недостовірний текст договору позики, судове рішення ухвалене без дослідження письмових доказів надаючи перевагу доводам однієї сторони, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки презумпція правомірності правочину (в даному випадку договору позики) відповідачем не спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Крім того, відповідач не спростував обставин отримання у борг коштів, а також не заявляв клопотань з метою спростування обставин достовірності тексту договору позики. Також відповідачем не надано доказів виконання своїх зобов`язань за договором позики.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд з власної ініціативи зобов`язаний був витребувати докази з метою встановлення (спростування) обставин достовірності тексту договору позики, оскільки обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази (у тому числі у оригіналах згідно статті 95 ЦПК України) тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 761/28849/16-ц.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 140/1113/17-ц.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова