Справа № 306/1553/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 березня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.

за участі секретаря судового засідання: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщук Володимир Іванович, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Вінер Е.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури і суду

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовну заяву мотивувала тим, що 20 червня 2013 року слідчим прокуратури Свалявського району головному бухгалтеру ДП «Свалявський ЛГ» Попович М.Ю. було вручено підозру у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. 21 червня 2013 року їй було вручено обвинувальний акт. Вироком Свалявського районного суду від 13 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України та засуджено. 30 квітня 2015 року апеляційним судом Закарпатської області скасовано вирок Свалявського районного суду від 13.11.2014, а справу повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання. 27 жовтня 2015 року Свалявським районним судом справу повернуто прокурору.

21 квітня 2016 року ОСОБА_1 вручено обвинувальний акт в новій редакції. Вироком Свалявського районного суду від 27 квітня 2017 року, який ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22.11.2017 залишено без змін, ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.367 КК України та виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. Постановою Верховного Суду України від 29 листопада 2018 року касаційна скарга прокурора залишена без задоволення.

Отже, з 20 червня 2013 року по 30 листопада 2018 року ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом, тобто під кримінальним переслідуванням, у зв`язку з чим їй спричинено матеріальну та моральну шкоду. Вважає, що розмір компенсації моральної шкоди за весь час перебування під слідством і судом повинен становити виходячи з розрахунку мінімальних розміри заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством, що становить 780 000,00 грн (6 000,00 х 2 х 65 міс = 780 000.00 грн).

Крім того позивач сплатила вартість юридичних послуг в загальній сумі 46 000,00 грн, а також витрати на виїзди у відрядження з м. Києва до Свалявського районного суду та апеляційного суду Закарпатської області та зворотній проїзд в загальній сумі 114 907,86 грн.

З врахування вищенаведеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди в розмірі 780 000 грн та матеріальної шкоди в розмірі 160 907 грн.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 320 000,00 грн та 60 841,20 грн витрат пов`язаних з наданням правової допомоги.

У решті позову відмовлено.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщук В.І., подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ДКС України моральну шкоду в розмірі 780 000,00 грн та матеріальну шкоду в розмірі 211 167,00 грн. Вказує, що суд першої інстанції, після 22.11.2017, тобто після винесення ухвали апеляційного суду Закарпатської області про залишення без змін виправдувального вироку суду першої інстанції, отримавши матеріали кримінального провадження зобов`язаний був направити ОСОБА_1 повідомлення з роз`ясненням їй порядку відшкодування шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР (далі Закон № 266/94 ВР). Вказані вимоги Закону посадові особи Свалявського районного суду не виконали.

Також вважає хибним розрахунок суду щодо перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, а саме, з 20.06.2013 року, тобто з дати пред`явлення їй обвинувачення, а останнім днем є 22.11.2017 року, тобто дата набрання законної сили ухвали апеляційного суду Закарпатської області про залишення без змін виправдувального вироку суду першої інстанції, що складає 53 місяці 10 днів.

Судом не врахованого, що на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22.11.2017 про залишення без змін виправдувального вироку суду першої інстанції, 16 лютого 2018 року прокурор Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури Фотченко С.І., було подано до Верховного Суду України касаційну скаргу і тільки 29.11.2018 вказаний суд виніс остаточне рішення про виправдування ОСОБА_1 . Позивачем було визначено розмір відшкодування моральної шкоди за весь час перебування під слідством і судом з розрахунку двох мінімальних розмірів заробітної плати на час прийняття судового рішення, а саме, з 20 червня 2013 року по 30 листопада 2018 року в сумі 780 000,00 грн.

Не погоджується також з рішенням суду першої інстанції про часткове стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, витрат на проїзд та перебування у відрядженні адвоката в зв`язку із тривалим розглядом судами кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 .

Так, на підтвердження обставин про надання адвокатом Іщуком В.І. правничої допомоги позивачу ОСОБА_1 , суду було надано належно завірені ксерокопії ордера та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Іщука В.І.; належно завірені ксерокопії договору про надання юридичних послуг від 03.09.2013, додаткову угоду до вказаного Договору про надання юридичних послуг адвоката, якими визначено перелік робіт з надання юридичних послуг, ціну, вартість та порядок проведення оплати. Зокрема, вказаними договорами передбачено сплату замовником адвокату вартості проїзду, добові, проживання в готелях; акти приймання - передачі виконаної роботи з надання інформаційно-представницьких адвокатських послуг в захисті прав та інтересів ОСОБА_1 при розгляді кримінальної справи Свалявським районним судом та апеляційним судом Закарпатської області з вересня 2013 року по 30 листопада 2018 року, а в подальшому при розгляді цієї цивільної справи та їх оплата при підписанні таких актів; звіт-розрахунок з ксерокопією належно завірених судових повісток та проїзних квитків на потяги і автобуси, з яких вбачається час виїзду адвоката з м. Києва і прибуття до м. Свалява та м. Ужгорода, та повернення назад, вартість проїзду, час перебування у відрядженні, при цьому вказані витрати взято не за комерційними цінами, а відповідно вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження ....» №98 від 02.02.2011 року з послідуючими змінами.

Вважає, що суд першої інстанції невмотивовано суттєво зменшив матеріальну шкоду, а саме судові витрати по сплаті юридичних послуг адвоката та проїзд, а сплату витрат про перебування у відрядженні взагалі відхилив.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 20 червня 2013 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

13 листопада 2014 року Свалявським районним судом Закарпатської області постановлено вирок, згідно якого ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 2 роки позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання, якщо протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину.

30 квітня 2015 року вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 13.11.2014 апеляційним судом Закарпатської області скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання.

Та 27 жовтня 2015 року Свалявським районним судом Закарпатської області справу повернуто прокурору, а 21 квітня 2016 року ОСОБА_1 вручено обвинувальний акт в новій редакції.

27 квітня 2017 року вироком Свалявського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.367 КК України та виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

22 листопада 2017 року ухвалою апеляційного суду Закарпатської області вирок Свалявського районного суду від 27 квітня 2017 року залишено без змін.

29 листопада 2018 року Верховним Судом колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 листопада 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Згідно правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 14.04.2021 року у справі №520/14448/18, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції (п.83).

А звідси, ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством і судом з 20 червня 2013 по 22 листопада 2017 року, що становить 4 роки 5 місяців і 3 дні, або повних 53 місяці.

З метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статті 23, 1167, 1176 ЦК України, Закон N 266/94-ВР, позивач просила відшкодувати їй майнову та моральну шкоду у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким законом, який врегульовує спірні правовідносини є саме Закон N 266/94-ВР.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР).

Згідно зі ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди виникає у випадку, зокрема постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в ст. 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовується у тому числі моральна шкода.

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пункт 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, Законом № 266/94-ВР передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, судом є мінімальний розмір заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Таке зазначено у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 523/13432/16-ц.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року № 1082-ІХ із 01 січня 2021 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6000 гривень.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зауважила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

При цьому, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Звертаючись у суд з даною вимогою ОСОБА_1 обґрунтовувала розмір заподіяної їй моральної (немайнової) шкоди тим, що внаслідок незаконного пред`явлення обвинувачення за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України зазнала глибоких фізичних, душевних, психічних страждань та хвилювань через що погіршилось її здоров`я та можливість реалізації своїх звичок та бажань. Її родичі, а саме мама (інвалід І-ї групи), бабуся, які з нею проживали та перебували на її утриманні, також перенесли фізичні та душевні страждання, а згодом у 2018 році бабуся померла. Та внаслідок незаконного звинувачення у пред`явленому злочині у неї погіршились виробничі стосунки та престиж на роботі серед працівників та персоналу, стосунки з односельцями та оточуючими людьми на що знадобилось докладати додаткових зусиль на протязі тривалого часу, щоб нормалізувати своє життя та згладити (ліквідувати) негативні наслідки морального характеру. Захищаючи своє добре ім`я зазнала непередбачуваних матеріальних витрат, що і без того погіршило її скрутне матеріальне становище.

Враховуючи характер, обсяг, глибину та тривалість моральних страждань та переживань на протязі значного часу, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, зниження ділової репутації (головного бухгалтера ДП «Свалявського ЛГ»), час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, ОСОБА_1 визначила розмір компенсації моральної шкоди за весь час перебування під слідством і судом виходячи із розрахунку два мінімальні розміри заробітної плати за кожен місяць, що становить 780,000,00 гривень.

Водночас, визначений у частинах 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є тим мінімальним розміром, який гарантовано державою. Проте суд враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування моральної шкоди. Однак таке збільшення розміру відшкодування можливе з урахуванням судом засад виваженості, розумності та справедливості, позаяк обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Таким чином, визначаючи відповідний розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Та при цьому вказує на те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж цього достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

При визначенні розміру завданої моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з розміру мінімальної заробітної плати встановленої станом на час розгляду справи, тобто 6000 грн.

Однак суд першої інстанції припустився помилки при визначенні суми відшкодування моральної шкоди, помилково послався на період перебування під слідством і судом на протязі 53 місяці та 10 днів.

неправильно визначено кількість місяців перебування позивача під слідством і судом.

Статтею 13 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже для визначення розміру відшкодування моральної шкоди мінімальну заробітну плату, встановлену на час розгляду справи у сумі 6000 грн. слід помножити на 53 місяці, а не на 53 місяці та 10 днів, як вважав суд першої інстанції, тобто на кількість повних місяців. А звідси, 6000,00 х 53 = 318.000,00 гривень, які слід було стягнути на користь позивачки. Але ж суд першої інстанції стягнув суму 320.000,00. Та оскільки така сума відшкодування моральної шкоди хоч і являється помилковою, але зважуючи на те, що ні Мукачівська місцева прокуратура Закарпатської області, а ні Державна казначейська служба України не подавали апеляційної скарги на оскаржене рішення суду, то з огляду на це апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості погіршити задоволену частково судом першої інстанції позовну вимогу в частині зменшення такої.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної (немайнової) шкоди, які є обґрунтованими та такими, що зроблені з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань.

Щодо вимог про відшкодування витрат пов`язаних з наданням юридичної допомоги.

Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

В абзаці 3 пункту 10 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" /затвердженого наказом МЮ України, Генеральної прокуратури та Міністерством фінансів України від 04.03.1996 р. № 6/5/3/41/ зазначено, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Та за правилами ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. 4 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

12.02.2018 року ОСОБА_1 звернулась у суд із заявою про визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди з надання юридичних послуг в кримінальних справах №№ 306/807/16-к та 306/1698/13-к. Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 12.03.2019 року (справа №306/243/18) заяву ОСОБА_1 задоволено та визначено хронометраж проведення судових засідань в кримінальних справах №№ 306/807/16-к та 306/1698/13-к та участь в таких ОСОБА_1 та її адвоката Іщук В.І., а.с. 8-13, 16, 17.

Відповідно до норм ст. 59 Конституції України кожен громадянин України має право на професійну правничу допомогу з вільним вибором захисника.

На підтвердження обставин надання юридичної допомоги, адвокатом Іщук В.І. позивачці, надано належно завірені ксерокопії ордеру та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 16.09.1996 року за № 1392, виданих Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури. Долучено ксерокопії Договору про надання юридичних послуг від 03.09.2013 року (а.с. 44, 45), Додаткову угоду до Договору про надання юридичних послуг від 16.10.2013 року, якими визначено перелік робіт з надання юридичних послуг, ціну, вартість та порядок проведення оплати. Даними договорами передбачено сплату замовником адвокату вартість проїзду, добові, проживання в готелі.

Як зазначено в ч. 1 ст. 45 КПК України, захисником є адвокат, який здійснює захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а також особи, стосовно якої передбачається розгляд питання про видачу іноземній державі (екстрадицію). А відповідно до ч. 1 ст. 51 КПК України, договір із захисником має право укласти особа, передбачена в ч. 1 ст. 45 цього Кодексу, а також інші особи, які діють в її інтересах, за її клопотанням або за її наступною згодою.

На виконання вимог даних норм ОСОБА_1 як обвинувачена у кримінальних справах №№ 306/807/16-к та 306/1698/13-к і уклала з адвокатом Іщук В.І. Договір про надання юридичних послуг від 03.09.2013 року та Додаткову угоду до Договору про надання юридичних послуг від 16.10.2013 року.

Згідно приписів статей 118, 120 КПК України, процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження. Витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до змісту ст. 121 КПК України, витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження, - це витрати обвинуваченого, підозрюваного, до якого не застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, його захисника, представника потерпілого, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту, найманням житла, виплатою добових (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також втрачений заробіток чи витрати у зв`язку із відривом від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження підозрюваного, обвинуваченого, він несе самостійно. Витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження захисника, несе підозрюваний, обвинувачений. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так питання витрат на відрядження врегульовано у постанові КМ України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів».

До матеріалів справи долучено Акти передачі-приймання виконаної роботи і їх оплата від 02.04.2015 р., від 11.12.2015 р. і від 13.03.2019 р. з яких вбачається, що адвокат Іщук В.І. на протязі: з жовтня 2013 року по квітень 2015 року надавав юридичні адвокатські послуги ОСОБА_1 по її захисту у кримінальному провадженні в Свалявському районному суді та апеляційному суді Закарпатської області за що сплачено 16.000,00 грн.; з липня по грудень 2015 року у кримінальному провадженні в Свалявському районному суді та апеляційному суді Закарпатської області за що сплачено 5.000,00 грн.; з грудня 2017 року по березень 2019 року надано юридичний захист під час касаційного розгляду скарги прокурора та участь у розгляді касаційного суду за що сплачено 10.000,00 грн., а.с. 46-48.

Зазначеними доказами доведено позивачкою факт надання їй адвокатських послуг при розгляді кримінальних справах №№ 306/807/16-к та 306/1698/13-к та цивільної справи № 306/243/18 та за надану їй правову допомогу нею сплачено адвокату суму на загальну суму 31.000,00 гривень.

Зі змісту акту про проведення оплати витрат адвоката на виїзд у відрядження від 08.09.2020 року вбачається, що у відповідності до п. 3.1. Договору про надання юридичних послуг від 03.09.2013 року витрати адвоката Іщук В.І. по здійсненню виїзду у відрядження з м. Київ до м. Свалява і м. Ужгород та у зворотному напрямку за період з вересня 2013 року по квітень 2019 року складають загальну суму у розмірі 114.907,00 грн., а.с. 49. На підтвердження таких витрат адвокатом надано Звіт-Розрахунок по здійсненню виїздів у відрядження з м. Київ до м. Свалява і м. Ужгород та назад за період з 16.10.2013 року по 06.05.2015 року; з 20.07.2015 року по 15.12.2015 року; з 20.04.2016 року по 23.11.2017 року (а.с. 50-58), та з 05.01.2018 по 14.03.2019 року (а.с. 59).

Факт переїзду адвоката Іщук В.І. з м. Київ до м. Свалява і м. Ужгород та у зворотному напрямку доводиться наявними копіями судових повісток та проїзних документів, а.с. 96 - 196.

З долученого до матеріалів справи Розрахунку по здійсненню виїздів у відрядження з м. Київ до м. Свалява і м. Ужгород та назад за період з 29.10.2020 року по 01.09.2021 року вбачається, що витрати адвоката Іщук В.І. по здійсненню виїзду у відрядження становлять загальну суму у розмірі 50.260,00 грн., а.с. 211-213. Але як пояснив колегії суддів адвокат Іщук В.І. з даної суми необхідно виключити суму 14.595.44 грн., яка вже включена у суму 114.907.00 грн., тому за цим розрахунком сума витрат становить суму 35.664,42 (50.260,00 - 14.595.44). До даного розрахунку долучено копії судових повісток та проїзних документів, а.с. 214 - 223.

Таким чином, понесені позивачкою витрати, які пов`язані з переїздом її адвоката Іщук В.І. з одного населеного пункту до іншого та наявність права на добові підтверджено належними доказами, які доводять такі на загальну суму 150.571,42 грн. (114.907,00 + 35.664,42).

Отже, витрати ОСОБА_1 за надання їй юридичної допомоги при розгляді кримінальних справах №№ 306/807/16-к та 306/1698/13-к та цивільної справи № 306/243/18 становлять суму 31.000,00 гривень за надання правової допомоги та суму 150.571,42 гривню за перебування адвоката Іщук В.І. у відрядженнях, а всього на загальну суму 181.571,42 гривню, яка відповідно до приписів п. 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню позивачці за рахунок коштів державного бюджету.

Щодо вимог про стягнення з Державної казначейської служби України у відшкодування шкоди за незаконне засудження.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

За цих обставин, Державна казначейська служба України являється тільки суб`єктом, який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Тоді як держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай це орган, діями якого заподіяно шкоду позивачу. Отож, відшкодування шкоди здійснює держава за рахунок коштів Державного бюджету України, а не Державна казначейська служба України.

Відтак, наведене у відповідності до змісту пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПУ України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення із заявлених вимог нового судового рішення про часткове задоволення позову. За цієї обставини вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іщук Володимир Іванович, задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2021 року, скасувати та постановити у даній справі постанову про часткове задоволення позову.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 320.000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та грошові кошти у розмірі 181.572,42 гривні у відшкодування витрат пов`язаних з наданням юридичної допомоги.

У задоволенні решти розміру позовних вимог, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 березня 2022 року.

Суддя доповідач:

Судді: