Провадження № 22-ц/802/651/22 Категорія: 114 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук Т. Ф.,

заявника - ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи - ОСОБА_3 ,

представника заінтересованої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , звернулася до суду із зазначеною заявою, обґрунтовуючи вимоги тим, що її колишній чоловік ОСОБА_6 неодноразово вчиняв і продовжує вчиняти фізичне, психологічне, економічне насильство відносно неї. Його поведінка є агресивною.

Заявник зазначала, що 31 січня 2021 року ОСОБА_7 по телефону при дитині погрожував «спущеними колесами» в автомобілі, приїздом до її матері і психологічною розправою з нею. Пізніше він прийшов до школи, маючи намір забрати доньку проти її волі, у зв`язку з чим вона звернулася до поліції щодо неправомірних дій колишнього чоловіка, про що зроблено запис ЄО № 5294 від 04 лютого 2021 року.

Згодом ОСОБА_7 без її згоди та попередження забрав із садка сина до себе на роботу. Коли вона прийшла забрати сина з офісу, то випадково зачепила датчик, із якого вилетіла батарейка, через що ОСОБА_7 застосував до неї фізичну силу, після чого викликав працівників поліції. Наступного дня вона прийшла до нього на роботу, бажаючи мирно вирішити конфлікт, а також купити планшет або ноутбук, оскільки в доньки мало початись дистанційне навчання. У результаті ОСОБА_7 видалив її за двері та наніс ушкодження її мізинця. За даним фактом відкрито кримінальне провадження № 0000895, яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань (далі ЄРДР) 31 березня 2021 року.

18 квітня 2021 року ОСОБА_6 без попередження приходив додому до неї, при малолітніх дітях принижував її авторитет як матері, спілкувався зверхньо та агресивно, у зв`язку з чим на наступний день вона була змушена з донькою звернутись до психолога, який встановив діагноз тривожно-фобічний розлад у дитячому віці, а саме через сприйняття батька, як загрозу, та направив на консультацію до лікаря невролога. 22 квітня 2021 року лікар-невролог встановив діагноз «Розлад вегетативної нервової системи, дерматографічна кропив`янка».

12 травня 2021 року ОСОБА_7 здійснив напад на неї, намагаючись силоміць вирвати дитину, яка перебувала в неї на руках, і застосував до неї фізичну силу. За вказані дії відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України № 0001323, яке внесено в ЄРДР 13 травня 2021 року.

25 травня 2021 року вночі за адресою: АДРЕСА_1 , було розбите вікно в будинку її матері ОСОБА_8 гранітним каменем з наклейкою «Розпалювач багаття».

Того ж вечора ОСОБА_7 переслідував і здійснив напад на її теперішнього чоловіка ОСОБА_9 , внаслідок чого він отримав тілесні ушкодження у виді зламаної ноги. Відкрито кримінальне провадження №0001479 від 26 травня 2021 року щодо вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

28 травня 2021 року ОСОБА_7 призначив їй та її чоловіку ОСОБА_9 зустріч за адресою: АДРЕСА_2 , під час якої погрожував, що якщо вона не відкличе позовну заяву про стягнення аліментів та поділ майна подружжя, за яким має бути стягнутий автомобіль, він оприлюднить компрометуючі відеозаписи та інші дискредитуючі честь та гідність матеріали.

02 червня 2021 року ОСОБА_7 переслідував її біля музичної школи, знімав на камеру, як вона сідає в автомобіль і починає їхати. До заяви вона додала диск із відеозаписами.

Заявник вказувала, що насильство зі сторони чоловіка мало місце й щодо їхніх малолітніх дітей, які були свідками (очевидцями) протиправних дій відносно неї. Внаслідок спричинених кривдником насильницьких дій суттєво погіршився її стан здоров`я.

Ураховуючи наведене, заявник ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис у виді застосування заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_6 , поклавши на нього на строк шість місяців такі обов`язки:

- заборонити ОСОБА_6 наближатися на відстань до 200 (двохсот) метрів до її місця проживання та їх неповнолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_3 ;

- заборонити ОСОБА_6 наближатися на відстань до 2 (двох) км до неї за місцем проживання її матері ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її та їх неповнолітніх дітей, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому йому, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що:

- внесення відомостей до ЄРДР не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення. На момент розгляду заяви про видачу обмежувального припису відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення ОСОБА_6 адміністративного проступку, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення;

- безпідставними є твердження заявниці про вчинення її колишнім чоловіком домашнього насильства, зокрема, коли останній 04 лютого 2021 року хотів забрати доньку зі школи, 29 березня 2021 року забрав із дитячого садка сина до себе на роботу та 18 квітня 2021 року приходив до її житла поспілкуватись з дітьми без дозволу матері, оскільки в судовому порядку не вирішено питання про визначення місця проживання дітей з кимось із батьків та способи участі батька у вихованні дітей, які б визначали конкретний час побачень батька з дітьми;

- досліджені в судовому засіданні відеозаписи, долучені до заяви ОСОБА_1 , не підтверджують її твердження про те, що ОСОБА_6 переслідує її чи дітей. Інших доказів, які б свідчили про протилежне, а також про наявність обґрунтованих ризиків вчинення ОСОБА_6 у подальшому домашнього насильства щодо заявниці, і обґрунтованість зазначеного заходу для захисту її інтересів та інтересів неповнолітніх дітей, заходу тимчасового обмеження права ОСОБА_6 наближатись до житла заявниці і спілкуватись з дітьми протягом тривалого часу, нею не надано.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її заяву задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні її заяви помилково вмотивоване відсутністю належних, достатніх і достовірних доказів, у розумінні положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вчинення ОСОБА_6 актів домашнього насильства щодо неї та їх спільних дітей, оскільки суд неповно дослідив всі обставини справи та прийшов до хибного висновку, що між учасниками справи існує спір щодо усунення перешкод щодо участі у вихованні, вільному спілкуванні з дітьми та встановлення способу участі у вихованні дітей.

Відзиву на апеляційну скаргу заінтересована особа не подавала.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 25 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2021 року без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2022 року постанову Рівненського апеляційного суду від 25 січня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи, а також їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 січня 2020 року у справі № 569/8281/19 шлюб, зареєстрований 08 серпня 2010 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 Мізоцькою селищною радою Здолбунівського району Рівненської області, актовий запис № 12, розірвано.

Від шлюбу у них народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На час розгляду справи ОСОБА_1 з дітьми проживає у квартирі АДРЕСА_3 Рівненської обалсті, про що свідчить акт про фактичне проживання осіб від 07 червня 2021 року, складений Головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Європейський», та копія договору найму (оренди) житла від 01 червня 2020 року.

Звертаючись до суду із заявою про застосування обмежувального припису, ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_6 систематично застосовує насильство щодо неї та їх дітей, у зв`язку з чим просила застосувати обмежувальний припис до нього.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до ч. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 14 січня 2019 року у справі №539/132/18 (провадження № 61-22098св18), від 30 травня 2019 року у справі №159/5880/18 (провадження № 61-5273св19), від 29 серпня 2019 року у справі №640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 31 жовтня 2019 року у справі №760/26496/18 (провадження № 61-8819св19), від 09 грудня 2019 року у справі №756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 30 січня 2020 року у справі №545/744/19 (провадження № 61-13514св19), від 06 лютого 2020 року у справі №753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19 (провадження № 61-13080св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20), на які послався заявник на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

у справі № 756/2072/18: видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та малолітніх дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість судами встановлено наявність між батьками спору про визначення місця проживання дітей та порядку участі у їх вихованні, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї;

у справі № 539/132/18: заінтересована особа у жодному разі не є кривдником щодо своєї малолітньої дитини, жодного насильства у будь-якій формі вона не мала наміру вчиняти та не створює ризиків для шкоди її здоров`ю. Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви за відсутністю доказів, що малолітня донька є особою, яка зазнала домашнього насильства у формі психологічного тиску зі сторони матері чи загрози вчинення такого психологічного тиску;

у справі № 159/5880/18: під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Оскільки у справі, яка переглядається, судами не встановлено випадків домашнього насильства стосовно заявника, а також ризиків настання насильства у майбутньому, то суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Також суди правильно відхилили як доводи вчинення заінтересованою особою насильства щодо заявника, оскільки наявність кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за зверненням заявника, не є доказом вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду;

у справах № 640/23804/18, № 756/11732/18, № 755/5273/19, №336/5627/19, № 635/4854/19-ц, № 761/49109/19: сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»;

у справі № 760/26496/18: встановивши відсутність даних про те, що до заявника зі сторони заінтересованих осіб вчинялося домашнє насильство, суди дійшли правильного висновку про те, що відсутні підстави для застосування обмежувального припису щодо заінтересованих осіб у вигляді тимчасового обмеження у праві користування будинком, співвласником якого є заявник. Доводи касаційної скарги про наявність домашнього насильства, яке триває з 2011 року є безпідставними, оскільки проведеними правоохоронними органами перевірками не встановлено в діях заінтересованих осіб ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, а факт проведення з ними правоохоронцями профілактичної бесіди не може свідчити про систематичне насильство. Вказані обставини були предметом дослідження судів та їм надано належну правову оцінку;

у справі № 545/744/19: встановивши, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення заінтересованою особою фізичного, психологічного або економічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Сам факт звернення до суду, наявність рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2019 року, в якому, зокрема, встановлений факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті, свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»;

у справі № 753/8626/19: правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні вказаного Закону, а судами не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, саме по собі звернення ОСОБА_1 до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР, не підтверджує факт вчинення ОСОБА_6 відносно заявника насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Крім того, заявник не довела та не надала доказів на підтвердження обставин застосування відносно неї заінтересованою особою психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Верховний Суд скасовуючи постанову Рівненського апеляційного суду від 25 січня 2022 року, у своїй постанові зазначив, що апеляційний суд не надав належної оцінки наявному у матеріалах справи диску з відеозаписами, не відобразив змісту цього відеозапису у постанові, не звернув увагу, що електронні докази є одним із доказів згідно глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України та не врахував, що у суді першої інстанції цей доказ був оглянутий і досліджувався лише 4 секунди (а.с.47), не навів мотивів прийняття чи відхилення аргументу заявника, викладеного в апеляційній скарзі, про неналежну оцінку цього доказу.

На виконання зазначених вказівок касаційного суду апеляційним судом при новому апеляційному розгляді справи встановлено наступне.

З матеріалів справи слідує, що до заяви про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 приєднала електронний доказ «Диск із відеозаписами протиправних дій кривдника» (а.с.7, 34), на якому, як вона стверджувала, містяться записи її переслідувань ОСОБА_6 та завдання їй останнім тілесних ушкоджень.

Однак, оглянувши та безпосередньо дослідивши в судовому засіданні усі наявні відеозаписи на електронному доказі «Диск із відеозаписами протиправних дій кривдника» та заслухавши пояснення учасників справи з приводу досліджуваного доказу, колегія суддів не встановила факту переслідувань заявника ОСОБА_6 та завдання їй останнім тілесних ушкоджень та вчинення інших дій, що свідчать про вчинення психологічного насильства щодо неї та неповнолітніх дітей. Зазначені відеозаписи не підтверджують наведених у заяві обставин про вчинення заінтересованою особою щодо заявника фізичного чи психологічного насильства.

Так, на відео з камери відеореєстратора автомобіля встановлено, що автомобіль, яким користується заявниця стоїть (припаркований), а на віддалі знаходиться ОСОБА_6 , який не вчиняє жодних дій. Доказів вчинення ОСОБА_6 фізичного або психологічного насильства дане відео не містить. На відео з камери відеоспостереження офісу, де працює ОСОБА_6 , видно не чітко, що особа намагається зайти в кабінет, а інша особа не дозволяє їй це зробити, з пояснень заявниці це ОСОБА_6 не дозволяв зайти їй в його робочий кабінет, але доказів домашнього насильства це відео не містить. На іншому відео міститься запис, коли ОСОБА_6 по дорозі на роботу зустрічає сина з матір`ю і пропонує синові піти з ним, проте дитина відмовляється і ОСОБА_6 йде від них, будь-якого насильства щодо ОСОБА_1 та дитини на цьому відео не зафіксовано. При прослуховуванні аудіозапису, який міститься на диску, чути тільки крик, як пояснила заявниця це вона кричала, коли прийшла на робоче місце ОСОБА_6 , і щось випадково скинула з робочого стола. З цього запису неможливо встановити по якій саме причині кричала ОСОБА_1 , прийшовши з включеним диктофоном на мобільному телефоні на робоче місце ОСОБА_6 .

Таким чином, надані ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених вимог докази не вказують на вчинення ОСОБА_6 домашнього насильства стосовно неї, ні фізичного, ні психологічного, не визначають ризиків вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Отже, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 вчиняв стосовно неї та неповнолітніх дітей домашнє насильство, у зв`язку з чим існують обґрунтовані ризики застосування заінтересованою особою насильства у майбутньому у будь-якому його прояві, що є її процесуальним обов`язком у силу положень статей 12, 81 ЦПК України.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені заявником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, висновками Верховного Суду, які викладені у вищезазначених постановах, і не впливають на законність рішення суду.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: