Провадження №2/521/2108/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя - Плавич І.В.,

секретар судового засідання - Римарчук Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк» про визнання недійсним кредитних договорів та договорів іпотеки,-

УСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк» про визнання недійсним кредитних договорів та договорів іпотеки.

Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що 21 травня 2008 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «Альфа - Банк», назву якого змінено на Акціонерне товариство «Альфа - Банк», було укладено Рамкову угоду №SMERS01046. Відповідно до п. 1.2 Рамкової угоди кредитор мав відкрити кредитну лінію та транш.

21 травня 2008 року між Кредитором та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання траншу №SME0013103, а 26.05.2008 року - Договір про надання траншу №SME0013323. Відповідно до умов вищезазначених договорів, Банк зобов`язувався надати ОСОБА_2 кредити: за Договором 1 - у сумі 44317, 75 дол. США, за Договором 2 - у сумі 55682, 25 дол. США.

21 травня 2008 року в якості забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Рамковою угодою, між ОСОБА_1 та Банком було укладено Договір іпотеки №SMERS01046/1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О., зареєстровано в реєстрів за №4280. Згідно умов вказаного договору іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме жилий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 66,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер.

Позивач вважає, що зазначені вище договори про надання траншу є недійсними, оскільки при укладенні спірних правочинів Банк використав нечесну підприємницьку практику, приховав від Позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та не попередив позичальника про валютні ризики, що позбавило останнього можливості здійснити свідомий вибір схеми кредитування. Крім того, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, договір іпотеки також є недійсним.

Від представника відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з врегулюванням спору мирним шляхом.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином та своєчасно.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що21 травня 2008 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «Альфа - Банк», назву якого змінено на Акціонерне товариство «Альфа - Банк», було укладено Рамкову угоду №SMERS01046. Відповідно до п. 1.2 Рамкової угоди кредитор мав відкрити кредитну лінію та транш.

21 травня 2008 року між Кредитором та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання траншу №SME0013103, а 26.05.2008 року - Договір про надання траншу №SME0013323. Відповідно до умов вищезазначених договорів, Банк зобов`язувався надати ОСОБА_2 кредити: за Договором 1 - у сумі 44317, 75 дол. США, за Договором 2 - у сумі 55682, 25 дол. США.

21 травня 2008 року в якості забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Рамковою угодою, між ОСОБА_1 та Банком було укладено Договір іпотеки №SMERS01046/1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О., зареєстровано в реєстрів за №4280. Згідно умов вказаного договору іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме жилий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 66,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15.02.2021 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Вважаючи, що банк під час укладення зазначених договорів порушив вимоги чинного законодавства та використав нечесну підприємницьку практику, позивач, з метою визнання таких договорів недійсними звернувся до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Водночас повертаючись до обставин справи яка розглядається суд вважає, що позивачем не доведено порушення банком законодавства про захист прав споживачів під час укладення оспорюваних договорів.

Зокрема, як уже зазначалось вище умовами Договорів про надання траншу

передбачено розмір процентів - 17% річних і жодного разу узгоджений сторонами розмір процентів не перевищував цієї межі.

Крім того, згідно пунктів 4.4 рамкової угоди від 21.05.2008 року позивач підтвердив, що підписуючи даний договір не перебуває під впливом помилки, обману, насилля, загрози, зловмисної угоди. А відповідно до договорів про надання траншу підтвердив, що договір ним прочитаний, його умови зрозумілі, з графіко погашення ознайомлений.

Тому, суд у задоволенні позову відмовляє.

Що стосується заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з врегулюванням спору мирним шляхом, то суд його не приймає до уваги, оскільки мирової угоди суду не надано.

Більш того, позивач особисто з заявою про залишення його позову без розгляду не звертався.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 264, 275, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк» про визнання недійсним кредитних договорів та договорів іпотеки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позовні відомості про учасників справи згідно ст. 265 ч.5 п.4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Альфа - Банк» (03150, м. Київ, вул. Вел. Васильківська, 100, ).

Суддя: І.В. Плавич