Справа № 753/7242/21
Провадження № 2/369/1621/22
РІШЕННЯ

Іменем України

05.07.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Савескул В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, стягнення грошових коштів, усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, стягнення грошових коштів, зобов`язання вчинити дії та усунення перешкод у користуванні власністю, посилаючись на те, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 11.07.1987 року по 02.11.2020 року, за час спільного проживання було придбано нерухоме майно, яке частково подаровано спільним дітям, однак залишилося ще рухоме та нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та яке перебуває у користуванні відповідача і підлягає поділу.

Позивачка просила суд:

1)визнати спільним сумісним майном подружжя і поділити навпіл грошові заощадження, кошти, які були інвестовані в майнові права та відображені у декларації відповідача за 2020 рік, а саме:

-грошові заощадження у розмірі: 386 898 (триста вісімдесят шість тисяч вісімсот дев`яносто вісім),00 грн. - кошти, розміщені на банківському рахунку; 7 509 (сім тисяч п`ятсот дев`ять),00 доларів США - кошти, розміщені на банківських рахунках; 105 000 (сто п`ять тисяч),00 доларів США - готівкові кошти; 81 000 (вісімдесят одна тисяча),00 євро - готівкові кошти; 4 020 000 (чотири мільйони двадцять тисяч),00 грн. - готівкові кошти; 719 000 (сімсот дев`ятнадцять тисяч),00 грн. - дохід від відчуження рухомого майна; 936 000 (дев`ятсот тридцять шість тисяч),00 грн. - дохід від відчуження рухомого майна;

-кошти у сумі 1 013 320 (один мільйон тринадцять тисяч триста двадцять),00 грн. інвестовані в майнові права на нерухомість до ПАТ «ЗНВКІФ «Збалансовані інвестиції»; кошти у сумі 461 448 (чотириста шістдесят одна тисяча чотириста сорок вісім),00 грн. інвестовані в майнові права на нерухомість до ТОВ «Каппіно-Буд».

2)Визнати спільним сумісним майном та визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв.м., житловою площею 15,6 кв.м.

3)Зобов`язати відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та передати їй ключі від вхідних дверей вищевказаної квартири.

4)Визнати спільним сумісним майном подружжя наступне рухоме майно:

-колекцію фарфорових статуеток виробництва іспанської компанії «LLadro», загальною вартістю 150 000 (сто п`ятдесят тисяч),00 доларів США;

-зібрання (бібліотека) книг, вартістю 5 000 000 (п`ять мільйонів),00 доларів США, що містить в собі: антикварні книги «Біблія Гутенберга» видавництва XVI століття; зібрання Уільяма Шекспіра (Фоліо) видавництва XVII століття, зібрання П`єра Гассенді; зібрання Вольтера видавництва XIX століття; зібрання Мольєра видавництва XVIII століття;

-колекцію гобеленів міста Обюссон (Aubusson), вартістю 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч),00 доларів США;

-колекція картин, загальною вартістю 40 000 (сорок тисяч),00 доларів США, що складається із репродукцій картин Віктора Васнецова , Івана Пелевіна , Валентина Сєрова , Івана Хруцького (картина « Квіти і плоди »), Ісака Левітана (картина « Лілії »), репродукцій картин «Тайна вечеря», «Створення Адама», «Сікстинська мадонна», «Народження Венери»;

-колекція ікон вартістю 470 000 (чотириста сімдесят тисяч),00 доларів США, що складається із антикварної ікони «Триптих», розмірами 1 м. на 1 м., виготовлена у XV столітті, вартістю близько 200 000 (двісті тисяч),00 доларів США, антикварної Ікони «Пантелеймон цілитель», виготовлена на латунному листі розмірами 2,5 м. на 1 м. у XVII столітті, вартістю близько 100 000 (сто тисяч),00 доларів США, 12 (дванадцять) антикварних ікон з образами Святих, виконаних на дереві та латуні у XV - XIX столітті, вартістю близько 120 000 (сто двадцять тисяч),00 доларів США, та 12 (дванадцять) сучасних ікон, розмірами 50 см. на 40 см., з позолоченими окладами, із образами: «Божої матері», «Миколи чудотворця» та Святих, вартістю близько 50 000 (п`ятдесят тисяч),00 доларів США;

-колекція китайських ваз у кількості 7 (сім) штук, вартістю 10 000 (десять тисяч),00 доларів США;

-предмети побуту, декору та меблі, а саме: ваза «Ангел» із бронзи, вартістю 470 (чотириста сімдесят),00 євро; бокали «Bicos» в формі кубка, вартістю 480 (чотириста вісімдесят),00 євро; диван «Theodore Alexander», зі шкіри та англійського сукна, вартістю 7 700 (сім тисяч сімсот),00 євро; комод «Монтерей» дерево, вартістю 4 200 (чотири тисячі двісті),00 євро; стійка-вішалка «Theodore Alexander», дерево, вартістю 2 300 (дві тисячі триста),00 євро; крісло шкіряне, «Theodore Alexander», вартістю 5 400 (п`ять тисяч чотириста),00 євро; годинник бронза, вартістю 2 300 (дві тисячі триста),00 євро; столик для сервіровки «Авеню», «Theodore Alexander», вартістю 2 700 (дві тисячі сімсот),00 євро; столик «Весткод», «Theodore Alexander», дерево, вартістю 1 300 (одна тисяча триста),00 євро; крісло шкіряне, кабінетне, вартістю 4 800 (чотири тисячі вісімсот),00 євро; крісло шкіряне, «Maitland-Smith», вартістю 5 000 (п`ять тисяч),00 євро; диван «Черчіль» шкіряний, «Theodore Alexander», вартістю 7 700 (сім тисяч сімсот),00 євро; кабінетна консоль, із дерева «Theodore Alexander», вартістю 3 100,00 (три тисячі сто) євро; бар-книги з графином та стаканами, вартістю 650 (шістсот п`ятдесят),00 євро; годинник у вигляді птиці «Сова» із бронзи зі сріблом, «Theodore Alexander», вартістю 2 300,00 (дві тисячі триста),00 євро; настільна, кабінетна лампа, «Fabian Smith», вартістю 450 (чотириста п`ятдесят),00 євро; диван шкіряний із зігнутими підлокітниками «Fabian Smith», вартістю 7700,00 (сім тисяч сімсот) євро; диван шкіряний з подушками «Fabian Smith», вартістю 8 600 (вісім тисяч шістсот),00 євро; ваза, оброблена позолотою, антикваріат, вартістю 1 800 (одна тисяча вісімсот),00 євро; приставний столик (до дивану), дерево, «Fabian Smith», вартістю 2 300 (дві тисячі триста),00 євро; бронзова статуетка «Сова», «Theodore Alexander», вартістю 1100 (одна тисяча сто),00 євро; бронзовий компас, настільний, «Theodore Alexander», вартістю 700 (сімсот),00 євро; - італійські скульптурні бокали «Capriccio» «VETRERIE DI ENPOLI», вартістю 1 800 (одна тисяча вісімсот),00 євро; бронзова статуетка «Кінь», вартістю 230 (двісті тридцять),00 євро; диван шкіряний «Constable TETRAD», вартістю 7 700 (сім тисяч сімсот),00 євро; письменний стіл «Theodore Alexander», дерево, вартістю 4 800 (чотири тисячі вісімсот),00 євро; диван шкіряний у вітальні, вартістю 4 400 (чотири тисячі чотириста),00 євро; позолочений набір, вартістю 1 900 (одна тисяча дев`ятсот),00 євро; консоль, дерево «Theodore Alexander», вартістю 1 900 (одна тисяча дев`ятсот),00 євро; подарунковий набір, в шкіряному портфелі з приналежностями, вартістю 1 900 (одна тисяча дев`ятсот),00 євро; бінокль, вартістю 340 (триста сорок),00 євро; підзорна труба, вартістю 760 (сімсот шістдесят),00 євро; підставки для книг, вартістю 430 (чотириста тридцять),00 євро; диван шкіряний, вартістю 9 800 (дев`ять тисяч вісімсот),00 євро; антикварне крісло (із спальні), вартістю 5 000 (п`ять тисяч),00 доларів США; антикварний прожектор із Сінгапуру, вартістю 10 000,00 (десять тисяч) доларів США; спортивний інвентар, тренажери «Matrix» вартістю 15 000 (п`ятнадцять тисяч),00 доларів США, еліптичний, велотренажер, бігова доріжка, багатофункціональний тренажер, гребний тренажер.

5)В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити позивачу таке рухоме майно:

-63 (шістдесят три) штуки великих фарфорових статуеток (скульптурних фігурок) виробництва «LLadro» за ціною 4 000 (чотири тисячі),00 доларів США за одну, загальною вартістю 252 000 (двісті п`ятдесят дві тисячі),00 доларів США;

-95 (дев`яносто п`ять) штук середніх фарфорових статуеток (скульптурних фігурок) виробництва «LLadro» за ціною 1 000 (одна тисяча),00 доларів США за одну, загальною вартістю 95 000 (дев`яносто п`ять тисяч),00 доларів США;

-250 (двісті п`ятдесят) штук маленьких фарфорових статуеток (скульптурних фігурок) виробництва «LLadro» за ціною 300 (триста),00 доларів США за одну, загальною вартістю 75 000 (сімдесят п`ять тисяч),00 доларів США;

-антикварна книга «Біблія Гутенберга» видавництва XVI століття; антикварне зібрання книг Уільяма Шекспіра (Фоліо) видавництва XVII століття; антикварне зібрання книг П`єра Гассенді;

-3 (три) гобелени французького міста Обюссон (Aubusson) розмірами 2,5 м. на 1,5 м., вартістю 42 500 (сорок дві тисячі п`ятсот),00 доларів США;

-репродукції картин Віктора Васнецова ; репродукції картин Івана Пелевіна ; репродукції картин Валентина Серова ; репродукція картини Івана Хруцького (картина «Квіти і плоди»);

-антикварна ікона «Пантелеймон цілитель», виготовлена на латунному листі у XVII столітті, розмірами 2,5 м. на 1 м., вартістю 100 000 (сто тисяч),00 доларів США;

-6 (шість) антикварних ікон з образами Святих, виконаних на дереві та латуні, XV - XIX століття, вартістю 60 000(шістдесят тисяч),00 доларів США;

-6 (шість) сучасних ікон з образами «Божої матері», «Миколи чудотворця» та Святих, з позолоченим окладом, розмірами 50 см. на 40 см., вартістю 25 000 (двадцять п`ять тисяч),00 доларів США;

-4 (чотири) китайські вази вартістю 5 000 (п`ять тисяч),00 доларів США;

-ваза «Ангел» із бронзи, вартістю 470 (чотириста сімдесят),00 євро;

-бокали «Bicos» в формі кубка, вартістю 480 (чотириста вісімдесят),00 євро;

-диван «Theodore Alexander», зі шкіри та англійського сукна, вартістю 7 700 (сім тисяч сімсот),00 євро;

-комод «Монтерей» дерево, вартістю 4 200 (чотири тисячі двісті),00 євро;

-стійка-вішалка «Theodore Alexander», дерево, вартістю 2 300 (дві тисячі триста),00 євро;

-крісло шкіряне, «Theodore Alexander», вартістю 5 400 (п`ять тисяч чотириста),00 євро;

-годинник бронза, вартістю 2 300 (дві тисячі триста),00 євро;

-столик для сервіровки «Авеню», «Theodore Alexander», вартістю 2 700 (дві тисячі сімсот),00 євро;

-столик «Весткод», «Theodore Alexander», дерево, вартістю 1 300 (одна тисяча триста),00 євро.

-крісло шкіряне, кабінетне, вартістю 4 800 (чотири тисячі вісімсот),00 євро;

-крісло шкіряне, «Maitland-Smith», вартістю 5 000 (п`ять тисяч),00 євро;

-диван «Черчіль» шкіряний, «Theodore Alexander», вартістю 7 700 (сім тисяч сімсот),00 євро;

-кабінетна консоль, дерево «Theodore Alexander», вартістю 3 100,00 (три тисячі сто) євро;

-бар-книги з графином та стаканами, вартістю 650 (шістсот п`ятдесят),00 євро;

-годинник у вигляді птиці «Сова» із бронзи зі сріблом, «Theodore Alexander», вартістю 2 300,00 (дві тисячі триста),00 євро;

-настільна, кабінетна лампа, «Fabian Smith», вартістю 450 (чотириста п`ятдесят),00 євро;

-диван шкіряний із зігнутими підлокітниками «Fabian Smith», вартістю 7 700,00 (сім тисяч сімсот) євро;

-диван шкіряний з подушками «Fabian Smith», вартістю 8 600 (вісім тисяч шістсот),00 євро.

6)Зобов`язати відповідача передати позивачу виділене їй рухоме майно.

7)Визнати особистою приватною власністю позивача коштовності, а саме:

-каблучка із платини з діамантом у 2,7 карат, вартістю 52 000 (п`ятдесят дві тисячі),00 євро; годинник наручний із золота прикрашений розсипом діамантів, вартістю 30 000 (тридцять тисяч),00 євро; каблучка «Damiani» із золота прикрашена діамантами, вартістю 17 000 (сімнадцять тисяч),00 євро; годинник наручний «Chopard» із золота прикрашений діамантами, вартістю 28 000 (двадцять вісім тисяч),00 євро; набір «Van Cleef» (сережки та каблучка) із золота, вартістю 27 000 (двадцять сім тисяч),00 євро; годинник наручний «Chanel» із кераміки прикрашений діамантами, вартістю 11 000 (одинадцять тисяч),00 євро; сережки «Van Cleef» із золота, вартістю 9 000 (дев`ять тисяч),00 євро; каблучка «Van Cleef» із золота прикрашена діамантами, вартістю 12 000 (дванадцять тисяч),00 євро; годинник наручний із золота, вартістю 17 000 (сімнадцять тисяч),00 євро; набір «Метелики» (сережки та каблучка) «Van Cleef», із золота прикрашений діамантами та цитрином, вартістю 48 000 (сорок вісім тисяч),00 євро; каблучка «Damiani» із золота прикрашена діамантами, вартістю 17 000 (сімнадцять тисяч),00 євро; годинник наручний «Chanel» із золота прикрашений діамантами, вартістю 38 000,00 (тридцять вісім тисяч),00 євро; годинник наручний «Chanel» із кераміки та сталі прикрашений діамантами, вартістю 13 000 (тринадцять тисяч),00 євро; наручний годинник «Chanel» із сталі прикрашений діамантами, вартістю 12 000 (дванадцять тисяч),00 євро; сережки «Comete», бренду «Chanel» із золота прикрашені діамантами, вартістю 28 000 (двадцять вісім тисяч),00 євро; каблучка «Chanel» із золота прикрашена діамантами вартістю 24 000 (двадцять чотири тисячі),00 євро; каблучка, «Зірка», бренду «Chanel» із золота прикрашена діамантами, вартістю 38 000 (тридцять вісім тисяч),00 євро; каблучка «Damiani» із золота прикрашена діамантом в 1,4 карати, вартістю 23 000 (двадцять три тисячі),00 євро; сережки «Damiani» із золота з двома діамантами у 0,7 карати, вартістю 19 000 (дев`ятнадцять тисяч),00 євро; каблучка «Palmiero» прикрашена діамантами, сапфірами, рубінами, чорними діамантами - лімітована колекція, вартістю 21 000 (двадцять одна тисяча),00 євро.; каблучка «Palmiero» прикрашена діамантами, сапфірами, рубінами, чорними діамантами, вартістю 19 000 (дев`ятнадцять тисяч),00 євро; годинник наручний «Hublot» із золота прикрашений цитринами, вартістю 35 000 (тридцять п`ять тисяч),00 євро.; годинник наручний «Hublot» із золота прикрашений діамантами вартістю 26 000 (двадцять шість тисяч),00 євро; кольє із золота прикрашене діамантами, вартістю 50 000 (п`ятдесят тисяч),00 євро.

8)Зобов`язати відповідача передати позивачу коштовності визнані її особистою приватною власністю.

9)Визнати особистою приватною власністю позивача грошові кошти у розмірі 200 000 (двісті тисяч),00 грн. та 45 000 (сорок п`ять тисяч),00 доларів США.

10)Стягнути з відповідача на корить позивача грошові кошти у розмірі 200 000 (двісті тисяч),00 грн. та 45 000 (сорок п`ять тисяч),00 доларів США

Крім цього, позивачка просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

13.01.2022 року через канцелярію на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ісаєвської О.В. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позов не визнав.

В обґрунтування заперечень на позов відповідач у відзиві зазначив, що грошові кошти, про які вказує позивачка у позовній заяві і які відображені в його декларації за 2020 рік не є спільним сумісним майном подружжя оскільки між сторонами повністю припинено шлюбні відносини, ведення спільного господарства ще у 2019 році.

Відповідач заперечив ту обставину, що інвестовані грошові кошти в сумі 1 013 320,00 грн. до ПАТ «ЗНКВКІФ «Збалансовані інвестиції» є спільними коштами сторін, посилаючись на те, що майнові права на нерухомість були придбані ним хоча й в період шлюбу, але за його особисті кошти, а саме в результаті продажу автомобіля, який належав йому на підставі особистої приватної власності - договору дарування.

Стосовно грошових коштів у сумі 461 448 грн. 00 коп., які інвестовані в майнові права на нерухомість до ТОВ «Каппіно-Буд» відповідач вказав, що грошові кошти є його особистою приватною власністю, які були набуті і інвестовані після розірвання шлюбу із позивачкою, шо підтверджується даними договору купівлі- продажу майнових прав № К5/221 від 07 грудня 2020 року, який укладений між ТОВ «КАППІНО-БУД» та відповідачем, а також даними довідки від 14.12.2020 року про внесення Відповідачем 100% оплати у розмірі 461 448 грн. за нерухоме майно.

В обґрунтування заперечень позовної вимоги про визнання спільним сумісним майном подружжя квартири АДРЕСА_1 , вказав, що наведена квартира придбана відповідачем у період окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства за його особисті кошти на підставі додаткового договору № 1 про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав № ОД1/525 від 8 листопада 2017 року, укладеного 22 січня 2020 року з ПрАТ Виробнича проектно-будівельна фірма «АТЛАНТ», шляхом заміни сторони у зобов`язанні та набуття всіх прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав, а враховуючи ту обставину, що з 2019 року сторони не проживали разом і не вели спільного господарства, не мали спільного побуту і спільного бюджету, наведена квартира є особистою приватною власністю відповідача і не підлягає поділу.

Щодо вимоги про визнання спільним сумісним майном рухомого майна, його поділ, відповідач вказав що, наведені позивачкою обставини і факти щодо наявності у спільній власності подружжя перерахованого в позовній заяві рухомого майна, його вартості, а також звинувачення при цьому Відповідача у нібито вчинені протиправних дій, а саме вивезенні цього майна є безпідставним і такими, що не відповідають дійсності, а позовна заява містить інформацію про події та явища, які не існували взагалі і вказані в позові відомості про них не відповідають дійсності.

Щодо посилання у позовній заяві про наявність і нібито вивезення відповідачем прикрас позивача, відповідач вказав, що йому не відомо про наявність, цінність, місцезнаходження, вартість, тощо перерахованих у позовній заяві прикрас.

Також, відповідач не визнав тієї обставини, що грошові кошти у розмірі 200 000 (двісті тисяч), 00 грн. та 45 000 (сорок п`ять тисяч), 00 доларів США є особистою приватною власністю позивачки, просив звернути увагу та врахувати проміжок часу набуття нею особистих грошових коштів, відсутністю переконливого взаємозв`язку між грошовими коштами, які набуті нею у період 2008-2013 року та грошовими коштами, які відображені у деклараціях ОСОБА_2 за 2018-2019 роки (декларації, на які посилається Позивачка в позовній заяві, як на підставу наявності у неї грошових коштів). Вказав, що твердження про те, що нібито відповідач 11.10.2018 року та 16.04.2019 року здійснив вивезення з житлового будинку грошові кошти, рухоме майно і прикраси позивачки є безпідставними та необгрунтованими та таким, що не відповідає дійсності. Жодних належних та допустимих доказів, які би підтвердили даний факт надано не було.

Місцезнаходження грошових коштів у розмірі 200 000 грн. та 45 000 дол. США на даний час відповідачу не відомо, а тому вимога про стягнення з нього на користь позивачки грошових коштів не може бути задоволена.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.01.2022 року закрито підготовче провадження по справі і справу призначено до судового розгляду по суті.

У відкрите судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача на адресу суду направив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану.

У відкрите судове засідання представник відповідача та відповідач не з`явились, представник відповідача надав заяву в якій просив суд ухвалити рішення у справі згідно доказів, які містяться в матеріалах справи, позовні вимоги не визнав у повному обсязі.

Відповідно до положень п. 1, 2 ч. 3. ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Як вбачається з матеріалів справи, судові засідання були призначені на 17.03.2022 року, 12.04.2022 року, 05.07.2022 року, проте ні позивач ні його представник не з`явились на жодне із перелічених судових засідань. Про дату та час були повідомлені належним чином шляхом погодження у судовому засіданні дати розгляду та направлення судових повісток. На кожне із судових засідань представником позивача подані клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану.

З огляду на викладене, та визнанням судом причини неявки позивача в судове засідання неповажними, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників за наявними матеріалами справи.

Крім того, протокольною ухвалою суду від 27.01.2022 року було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків, проте з огляду на те, що позивач та представник позивача в судові засідання не з`явились, явку свідків не забезпечили, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши письмові та електронні докази по справі та проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 1 липня 2015 року та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року (6-31644ск15), 23 грудня 2015 року (6-25963ск 15), 27 квітня 2016 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Норми у статтях 57, 60 СК Кодексу України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Судом встановлено, що 11 липня 1987 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (актовий запис № 1294).

В шлюбі у сторін народилося двоє дітей, донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які є повнолітніми.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони з 2019 року фактично повністю припинили шлюбні відносини і не вели спільного господарства.

При розгляді справи судом з`ясовано, що у березні 2019 року відповідач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва в справі № 753/6394/19 від 25.11.2019 року шлюб, зареєстрований 11 липня 1987 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1294 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Постановою Київського апеляційного суду в справі № 763/6394/19 від 02.11.2020 року заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25.11.2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, а саме позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 11 липня 1987 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1294 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

У наведеній Постанові Київського апеляційного суду від 02.11.2020 року зазначено, що з часу звернення ОСОБА_2 до суду з позовною заявою у березні 2019 року сторони не примирилися і матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження воз`єднання сім`ї та спільного проживання родини. У судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_10 , який показав, що відповідач проживав протягом 2019 року в його квартирі за адресою АДРЕСА_2 без позивачки.

Позивачка в підтвердження того факту, що під час шлюбу сторонами за спільної згоди були заощаджені грошові кошти у розмірі 386 898,00 грн. - кошти, розміщені на банківському рахунку, 7 509,00 дол. США - кошти, розміщені на банківських рахунках, 105 000,00 дол. США - готівкові кошти, 719 000,00 грн. - дохід від відчуження рухомого майна, 936 000,00 грн. - дохід від відчуження рухомого майна послалася в позовній заяві і надала суду роздруківку декларації відповідача за 2020 рік, що подаються ним, як особою уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються грошові активи, наявні у суб`єкта декларування або членів його сім`ї станом на останній день звітного періоду.

Тобто, у декларації зазначаються ті грошові активи, у тому числі готівкові кошти, суб`єкта декларування або членів його сім`ї, які наявні в них станом на останній день звітного періоду. При цьому, для декларацій «щорічна» таким днем є 31 грудня 2020 року.

Натомість відповідач заперечував ту обставину, що протягом 2020 року сторони здійснювали ведення спільного господарства, мали шлюбні відносини і здійснювали спільний побут, посилаючись на те, що між сторонами повністю припинені шлюбні відносини у 2019 році, вказана обставина встановлена і в Постанові Київського апеляційного суду від 02.11.2020 року.

Суд приходить до висновку, що докази, які надані відповідачем доводять ту обставину, що подружжя з 2019 році фактично припинили шлюбні відносини, проживали окремо, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та спільного побуту.

Суду не було надано даних про те, що джерелом набуття грошових заощаджень, які відображені в декларації відповідача станом на 31.12.2020 року, були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Частиною першою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У суду відсутні докази того, що джерелом набуття грошових заощаджень, які відображені в декларації відповідача за 2020 року є саме спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання спільним сумісним майном подружжя грошових заощаджень у розмірі 386 898,00 грн. - кошти, розміщені на банківському рахунку, 7 509,00 дол. США - кошти, розміщені на банківських рахунках, 105 000,00 дол. США - готівкові кошти, 719 000,00 грн. - дохід від відчуження рухомого майна, 936 000,00 грн. - дохід від відчуження рухомого майна і їх поділ.

Не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання спільним сумісним майном подружжя і їх поділ коштів у сумі 1 013 320 (один мільйон тринадцять тисяч триста двадцять) 00 грн. інвестованих в майнові права на нерухомість до ПАТ «ЗНВКІФ «Збалансовані інвестиції» з огляду на наступне.

Згідно даних, які відображені у повідомленні до НАЗК про суттєві зміни в майновому стані від 03.06.2017 року, судом з`ясовано, що 25.05.2017 року відповідач придбав майнові права у ПАТ ЗНВКІФ «Збалансовані інвестиції» на нерухомість в сумі 1 013 320 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Судом встановлено, що 03 квітня 2017 року гр. ОСОБА_11 (донька відповідача) подарувала відповідачу автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, випуску 2007 року, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України 04.12.2007 року, що підтверджується даними договору дарування автомобіля, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. 03.04.2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 363.

07 квітня 2017 року відповідач продав автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, випуску 2007 року, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який йому був подарований донькою ( ОСОБА_11 ). Вартість продажу автомобіля вчинено за 1 350 000 грн. 00 коп.

Тобто, ураховуючи положення пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, грошові кошти в сумі 1 350 000 грн. 00 коп., які були одержані відповідачем від продажу автомобіля, є його особистими грошовими коштами.

Суд, з урахуванням наведеного, а також незначного проміжку часу між продажем подарованого автомобіля та купівлею майнових прав на нерухомість, вважає доведеними, що відповідач саме цими грошовими коштами, які є його особистою приватною власністю виконав оплату в сумі 1 013 320 грн. за майнові права на нерухомість до ПАТ «ЗНВКІФ «Збалансовані інвестиції».

Верховний Суд у Постанові від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 вказав, що «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Таким чином, суд вважає, що майнові права на нерухомість у ПАТ «ЗНВКІФ «Збалансовані інвестиції» були придбані відповідачем хоча й в період шлюбу, але за його особисті кошти, а саме в результаті продажу автомобіля, який належав йому на підставі особистої приватної власності - договору дарування. Відтак, вимога позивачки про визнання спільним сумісним майном подружжя коштів у сумі 1 013 320,00 грн. та вимога про стягнення 1/2 частини інвестованих коштів не підлягає задоволенню.

Не підлягає задоволенню вимога про визнання спільним сумісним майном подружжя коштів і їх поділ у сумі 461 448,00 грн., які інвестовані в майнові права на нерухомість до ТОВ «Каппіно-Буд» з огляду на наступне.

Згідно частини першої ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).,

Позивач стверджувала, що відповідачем інвестовані спільні грошові кошти в майнові права на нерухомість до ТОВ «Каппіно-Буд» в сумі 461 448 грн.00 коп., які підлягають поділу та на підтвердження даної обставини надала суду роздруківку декларації відповідача за 2020 рік, що подається ним, як особою уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Натомість, відповідач у спростування доводів позивачки зауважив, що грошові кошти, які були інвестовані у нерухоме майно до ТОВ «Каппіно-Буд» в сумі 461 448 грн. 00 коп. є його особистою приватною власністю, які набуті після розірвання шлюбу із позивачкою.

В підтвердження даної обставини відповідач надав суду копію договору- купівлі продажу майнових прав № К5/221 від 07.12.2020 року, акту приймання-передачі майнових прав від 14.12.2020 року та копію довідки про внесення ним 100% оплати у розмірі 461 448 грн. за нерухоме майно від 14.12.2020 року.

Із вказаних документів вбачається, що грошові кошти, інвестовані відповідачем у нерухоме майно до ТОВ «Каппіно-Буд» в сумі 461 448 грн. 00 коп. вже після припинення шлюбних відносин.

Відповідно до частини першої ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідачем доведено, що грошові кошти в сумі 461 448 грн.00 коп., які інвестовані ним у нерухоме майно до ТОВ «Каппіно-Буд» набуті ним після припинення шлюбних відносин, є його особистою приватною власністю, а відтак не можуть бути визнані спільним сумісним майном подружжя та в порядку поділу майна стягнуті з відповідача.

Щодо позовних вимог про визнання спільним сумісним майном подружжя нерухомого майна, а саме квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 , її поділ і зобов`язання вчинити певні дії.

Звертаючись із наведеними вимогами, позивачка посилалася на відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказуючи, що квартира набута за договором купівлі-продажу майнових прав від 08.11.2017 року з ПАТ «ВПБФ «Атлант», тобто за часів перебування в шлюбі, за спільні кошти подружжя. В підтвердження вказаної обставини посилалася на інформацію з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_2 .

Відповідач, вказував, що квартира була придбана 22 січня 2020 року за його особисті кошти, у період, коли подружжя не проживали разом, не мали спільного бюджету і не вели спільного господарства.

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної ст. 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 382/2454/15-ц.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 вбачається, що власником квартири загальною площею 45 кв.м., житловою площею 15,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 . Право власності на квартиру було зареєстровано 22.01.2020 року державним реєстратором на підставі акту приймання-передачі майнових прав, виданого ПрАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант», технічного паспорту, серія та номер: інвентаризаційна справа № 2001006, виданий 22.01.2020, договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер ОД1/525, виданий 08.11.2017, додаткового договору про внесення змін до договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер 1, виданий 22.01.2020 ПрАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант», довідки, серії та номер ОД1/525, виданий 22.01.2020, витяг зі списку інвесторів будинку, серія та номер 01 /ОД1/525, виданий 22.01.2020.

Відповідно до додаткового договору № 1 про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав № ОД1/525 від 8 листопада 2017 року, укладеного 22 січня 2020 року між ПрАТ Виробнича проектно-будівельна фірма «АТЛАНТ», гр. ОСОБА_12 та ОСОБА_2 вбачається, що сторони домовилися (п.1) про заміну сторони у зобов`язанні та набуття всіх прав та обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав новою стороною. При цьому, акт приймання-передачі майнових прав та довідка про 100% оплату у розмірі 405 810 грн. за квартиру АДРЕСА_1 складені 22.01.2020 року.

Згідно пункту третього частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналізуючи зібрані докази, а також з`ясувавши джерело і час придбання спірного майна, суд вважає доведеним ту обставину, що нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем, за його особисті кошти, у період, коли подружжя фактично повністю припинили шлюбні відносини і не вели спільного господарства. Тобто, відповідачем спростовано презумпцію спільної сумісної власності вказаного нерухомого майна.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а відтак вимога про визнання вказаної нерухомості спільною сумісною власністю та її поділ, не підлягає задоволенню.

Щодо поділу рухомого майна та коштовностей, які перераховані позивачкою у позовній заяві суд вважає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

А відтак, суд вважає, що рухоме майно, а також коштовності, які перераховані позивачкою у позовній заяві не можуть бути предметом поділу між сторонами, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів у підтвердження придбання сторонами рухомого майна та коштовностей, перебування їх у власності відповідача або вивезення їх відповідачем.

Наявність же кримінального провадження № 0000066, яке розпочате 23.06.2020 року слідчим відділом Бориспільськго ВП ГУНП в Київській області за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України і на яке посилалася позивачка, не підтверджують факту наявності або вивезення відповідачем майна з будинку за адресою: АДРЕСА_4 .

До того ж, згідно листа слідчого СВ Бориспільського РУП ГУНП в Київській області від 19.12.2021 вих. № 1178/109/1200/08, у кримінальному провадженні № 0000066, станом на 19.12.2021 року нікому не пред`явлено підозру про вчинення злочину, ОСОБА_2 не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, не є доказом вини відповідача наявність кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Огляд в судовому засіданні СD-диска та відеозаписів показав, що дані електронні докази не містять інформації про події вивезення відповідачем майна, а також інформації про наявність у період подружнього життя рухомого майна, яке згадує у позові позивачка. Крім того, надане позивачкою відео та фото не може вважатися належним, допустимим та достатнім доказом наявності в спільній сумісній власності перерахованого в позові рухомого майна, їх дійсної вартості, а також вивезення їх відповідачем, оскільки такі докази не містять необхідних реквізитів електронного доказу, як то фіксації дати та часу зйомки, тощо, а відповідач поставив під сумнів подані позивачкою докази.

Відповідач у відзиві вказував, що йому не відомо про наявність, цінність, місцезнаходження, вартість прикрас, які перераховані у позовній заяві, а наведені позивачкою обставини і факти щодо наявності у спільній власності подружжя перерахованого в позовній заяві рухомого майна, його вартості та звинувачення його у вчинені протиправних дій, а саме вивезенні цього майна не відповідають дійсності. Зазначив, що в ході підготовки відзиву, він дізнався про те, що позивачка продала ще 14.03.2019 року будинок АДРЕСА_4 в якому за її твердженням знаходилося, рухоме майно, особисті прикраси та грошові кошти, а відтак, відповідачу не може бути відомо місцезнаходження рухомого майна, особистих прикрас або грошових коштів, які залишилися в будинку після його продажу позивачкою. Дана обставина підтверджена даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , яка сформована 23.11.2021 року приватним нотаріусом за заявою адвоката Ісаєвської О.В.

Також позивачка не довела, що грошові кошти, які відображені у декларації відповідача за 2018-2019 роки в розмірі 200 000 грн. та 45 000 дол. США є її особистою приватною власністю, які перебувають у відповідача.

При цьому, відповідач заперечував той факт, що вказані грошові кошти були ним вивезені, як і той факт, що такі кошти є особистою приватною власністю позивачки, зазначивши про те, що місцезнаходження цих коштів йому не відомо.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оцінюючи докази, які додані позивачкою в підтвердження джерела походження грошових коштів в розмірі 200 000, 00 грн. та 45 000,00 дол. США суд враховує проміжок часу набуття позивачкою особистих грошових коштів, та вважає відсутнім переконливого взаємозв`язку між грошовими коштами, які набуті нею у період 2008-2013 року та грошовими коштами, які відображені у деклараціях ОСОБА_2 за 2018-2019 роки. Отже, вимога про визнання особистою приватною власністю грошових коштів в розмірі 200 000,00грн. та 45 000,00 дол. США не може бути задоволена.

Окрім того, суд вважає безпідставним вимогу про стягнення з відповідача цих грошових коштів, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що такі кошти дійсно зберігаються у відповідача чи були ним вивезені із будинку АДРЕСА_4 . Такі твердження позивача ґрунтуються лише на припущеннях.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № ЗОЗА, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що суд відмовляє у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 76, 77, 79, 81, 83, 89, 95, 100, 258, 259, 263- 265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 3, 57, 60, 70 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, стягнення грошових кошів, усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 липня 2022 року.

Суддя: І.О. Фінагеєва