Справа № 462/4131/21 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/4510/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Савчук Г.В.

Розглянувши у порядку спрощеного провадження без участі учасників цивільну справу № 462/4131/21 за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 01 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,-

в с т а н о в и в :

11.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про стягнення із Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» ( далі по тексту ЛМКП «Львівтеплоенерго») 43 166,76 грн. середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 22.12.2020 року по 14.04.2021 року.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01 жовтня 2021 року позов задоволено.

Вирішено стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 грудня 2020 року по 14 квітня 2021 року у розмірі 43 166,76 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цих сум відповідно до законодавства України.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» Г.Негря.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно досліджено обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного та неповного дослідження доказів та їх оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, судом невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вимога позивача про стягнення 43 166,76 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є юридично необґрунтованою та несправедливою.

Заборгованість у позивача ОСОБА_1 виникла тому, що у формулу розрахунку посадового окладу позивача було закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж встановлено на законодавчому рівні. Внаслідок цього позивачу не доплачено 28 062 грн.( заробітна плата та надбавки) за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 04 січня 2021 року ( справа № 462/6766/20 було вирішено стягнути на користь позивача 28 062 грн. за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року. За цим же рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 04 січня 2021 року позивачу виплачено 35 439,87 грн. компенсації втрати частини доходів. Сплата ще 43 166,76 грн. на думку ЛМКП «Львівтеплоенерго» буде несправедливою та такою, що суперечить Висновку Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц і конкретним обставинам справи.

З огляду про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України ( п.87 постанови). ЛМКП «Львівтеплоенерго» вважає, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є несправедливим, необґрунтованим, таким, що ухвалене при неповному встановленні обставин справи. Посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 року ( справа № 676/4533/16-ц).

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішень Конституційного Суду важливим є для суду дотримуватися принципу справедливості, розумності пропорційності.

Просить змінити оскаржуване рішення суду, визначивши суму стягнення із застосуванням принципу співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку позивачу ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні.

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) позивачем ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві представник позивача-адвокат Н.Г.Прімєрова зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні справи дотримав справедливий та розумний баланс між інтересами роботодавця та працівника, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, врахував правові позиції Верховного Суду. Із врахуванням наведеного просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 01.12.2009 року. З 13.06.2016 року ОСОБА_1 працював на посаді електромонтера з ремонту і обслуговування електроустаткування по п`ятому розряду. 21.12.2020 року на підставі Наказу № 890-к ОСОБА_1 звільнений з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 04.01.2021 року ( Справа № 462/6766/20) стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 28 062 грн. та компенсацію втрати частини заробітноої плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 35 439, 87 грн. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили, не оскаржувалося.

14.04.2021 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» виплатило позивачу заробітну плату та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до вищевказаних рішень.

Виплачені суми відповідно до рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04.01.2021 року у справі № 462/6766/20 не включають середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 21.12.2020 року по 14.04.2021 року.

Провівши розрахунок середньої заробітної плати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, суд відповідно до розрахункових листів про заробітну плату ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням вирахував, що середня заробітна плата позивача становить 23 243,75 грн., а середньоденна 553,42 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої Інстанції встановив, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2020 року по 14.04.2021 року відповідає сумі 43 166,76 грн.. Такий розрахунок проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року і не спростовується відповідачем.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення.

Так як у день звільнення позивача ОСОБА_1 21.12.2020 року відповідач не провів повний розрахунок із працівником, застосуванню підлягає ст.117 КЗпП.

За приписами ч.1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив факт не проведення відповідачем з працівником ОСОБА_1 розрахунку при звільненні, а тому на підставі ст.117 КЗпП України стягнув середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 21.12.2020 року по 14.04.2021 року.

З висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині необхідності застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку при виплаті за час затримки, колегія суддів зазначає, що такі висновки суду першої інстанції не спростовують.

Згідно частини другої ст.117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи те, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 04.01.2021 року у справі № 462/6766/20 позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі та стягнуто 28 062 грн. недоплаченої частини заробітної плати та 35 439,87 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, підстав для застосування принципу співмірності і зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у суду немає. Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 14 грудня 2016 року (справа № 6-788/цс16.

Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 761/2451/15-ц прописав, що закон прямо, тобто, безспірно покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести повний розрахунок з працівником в день звільнення. Зазначене узгоджується із вимогами ст. 47 ч.1, ч.1 ст.116 КЗпП України.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» прописав, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці так і за законом.

Враховуючи те, що апелянт визнає той факт, що заробітна плата позивачу ОСОБА_1 вчасно не виплачена, спору щодо сум виплати немає, однак просить застосувати співмірність, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі вимоги закону, випадки застосування співмірності чи пропорційності та погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 01 жовтня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 01 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк