КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №359/3773/20
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4751/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Клименко Катерини Олегівни та Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року (суддя Журавський В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа: первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

14 травня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №409/о від 13 квітня 2020 року про його звільнення з посади головного інженера Украероруху; поновити його на посаді головного інженера Украероруху; стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 840,80грн та витрат на правову допомогу у розмірі 50 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначав, що наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 13 квітня 2020 року №409/о його було звільнено з посади головного інженера Украероруху на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників.

Позивач стверджував, що попередження про скорочення посади головного інженера від 3 лютого 2020 року було вручено йому 12 лютого 2020 року разом із переліком вакантних посад, хоча він перебував на робочому місці в період з 3 лютого по 12 лютого 2020 року, що дає підстави вважати, що у вказаний період відповідач здійснював масове переведення працівників на посади, що були у новому штатному розписі, що вступив в дію з 3 лютого 2020 року.

Позивач зазначав, що відповідачем порушені вимоги законодавства щодо його переважного права на залишення на роботі, так як його стаж роботи в Украерорусі складав більш ніж 13 років, а його особова справа містила документи, що підтверджували його достатній рівень кваліфікації та продуктивності праці, однак йому не було надано можливості перевестися на посади, що могли відповідати його фаху та кваліфікації,

оскільки його фах та кваліфікація жодним чином не перевірялась.

Позивач вважав, що з 8 січня 2020 року (дати прийняття наказу про введення в дію нового штатного розпису), в порушення трудового законодавства, штатний розпис було приховано від співробітників через незаконне віднесення його до комерційної таємниці підприємства. Таким чином, скорочені в подальшому співробітники, були позбавлені можливості претендувати на вакансії у новому штатному розписі, оскільки не були повідомлені, які саме посади там знаходяться.

Крім того позивач зазначав, що відповідач не здійснив повний розрахунок із ним при звільненні його із займаної посади за скороченням. Розмір вихідної допомоги при звільненні за скороченням мав бути 400 000грн, але допомога, в порушення умов колективного договору, не була виплачена при звільненні.

Позивач стверджував, що відповідно до довідки від 13 квітня 2020 року його середньоденний заробіток становить З 649грн 49коп., а тому станом на 14 травня 2020 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 76 639,29грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. директора державного підприємства обслуговування повітряного руху України №409/о від 13 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 , головного інженера Украероруху, з роботи з 13 квітня 2020 року у зв`язку з скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на роботі в державному підприємстві обслуговування повітряного руху України на посаді головного інженера Украероруху з 13 квітня 2020 року, стягнуто з державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року у розмірі 916 021грн 99 коп. та судові витрати.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Клименко К.О. просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, та в частині стягнення судового збору залишити без змін, а в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінити, збільшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 916 021грн 99коп до 1 474 393грн 96коп. Також просить змінити рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, збільшивши суму стягнення з 31 000грн до 50 000грн.

Представник позивача посилається на неврахування судом положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, згідно якої, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Представник позивача стверджує, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в травні 2020 року, рішення було прийняте судом 22 листопада 2021 року, при цьому матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували вину позивача у тому, що розгляд справи тривав більше одного року, разом з цим, саме з неналежної процесуальної поведінки представника відповідача розгляд даної справи тривав більше одного року, тому з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 474 393грн 96коп.

Також представник позивача зазначає, що відповідно до умов договору на правову допомогу №24/04 від 24 квітня 2020 року позивачем на користь адвоката Клименко К.О. сплачено 50 000грн, що підтверджується квитанцією від 28 квітня 2020 року.

Згідно додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №24/04 від 24 квітня 2020 року адвокатом були надані послуги на загальну суму 50 000 гривень, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню вказані витрати на правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача відповідач просить

залишити її без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів представника позивача, так як розгляд даної справи в суді першої інстанції тривав майже півтора року виключно з ініціативи суду та самого ж позивача, оскільки останнім неодноразово заявлялись клопотання про приєднання доказів та витребування нових доказів, що було підставою для відкладення судових засідань на інші дати.

У поданій апеляційній скарзі Державне підприємство обслуговування повітряного руху України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідач посилається на необґрунтованість рішення суду та невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки скорочення позивача відбулося у відповідності до вимог КЗпП України та з дотриманням процедури звільнення, так як про скорочення посади, яку займав позивач, його було повідомлено за 2 місяці до звільнення та запропоновані всі наявні вакантні посади на підприємстві станом на 12 лютого 2020 року. Про майбутнє вивільнення працівників були направлені повідомлення всім професійним спілкам, що діють на підприємстві, і зважаючи, що позивач на день звільнення був членом первинної профспілки «Авіація України», тому саме ця профспілка була повідомлена про звільнення позивача та отримано її дозвіл на його звільнення.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 після отримання попередження про звільнення та переліку вакантних посад, лише 8 квітня 2020 року подав заяву на переведення на посаду начальника управління стратегічного розвитку. 10 квітня 2020 року позивача було повідомлено, що він не може бути переведений на дану посаду з огляду на його кваліфікацію та досвід роботи та наданий новий перелік вакантних посад на підприємстві станом на 10 квітня 2020 року. Більше жодних заяв про переведення на іншу вакантну посаду від позивача не надходило.

Також відповідач стверджує, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено твердження позивача, що у порушення вимог діючого трудового законодавства йому не були запропоновані керівні посади, які наявні у новому штатному розписі і які були заповнені 3 лютого 2020 року, та не враховано, що на вказані посади були переведені/переміщені працівники головного підприємства Украероруху, у яких не відбулося змін істотних умов праці та які не підпадали під дію наказу «Про проведення заходів щодо впровадження нового штатного розпису головного підприємства» та наказу «Про затвердження переліків посад, на яких відбуваються зміни істотних умов праці при впровадженні нового штатного розпису головного підприємства».

Відповідач вважає, що судом першої інстанції не було належним чином з`ясовані підстави прийняття таких працівників на посади, та не з`ясовано чи міг позивач претендувати на заняття даних посад, зважаючи на кваліфікаційні вимоги до цих посад, а також беручи до уваги освіту та досвід роботи позивача.

Посилається відповідач і на безпідставне залучення судом до участі у справі третьої особи, зважаючи на те, що на момент звільнення позивач не був членом даної профспілки, а вступив до первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців» виключно з тією метою, щоб після звільнення з Украероруху, подавши позов до суду, зміцнити свою позицію у суді.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник позивача просить залишити її без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів відповідача, так як у період з 3 по 12 лютого 2020 року керівництво ДП «Украерорух», перемістивши ряд працівників на керівні посади, надало перевагу одним працівникам перед іншими без проведення конкурсного відбору з врахуванням стажу, освіти, досвіду роботи, переважного права на зайняття вакантної посади і залишення на роботі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника - адвоката Казака К.І., пояснення представника відповідача Мостової М.І. та представника третьої особи Бакала В.М.. вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 15 січня 2007 року позивач працював на керівних посадах у Державному підприємстві обслуговування повітряного Руху України «Украерорух», з 31 грудня 2014 року переведений на посаду головного інженера Украероруху.

Наказом в.о. директора Державного підприємства Украерорух за № 1120 від 26 грудня 2019 року на підставі оновленої організаційної структури, погодженої Міністерством інфраструктури України 23 грудня 2019 року, у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, з метою регулювання виробничих та трудових відносин, підвищення ефективності управління підприємством, введено в дію оновлену організаційну структуру Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та штатний розпис керівного складу підприємства.

Наказом в.о. директора Державного підприємства Украерорух № 9 від 8 січня 2020 року затверджений штатний розпис підрозділів головного підприємства Украерорух, який введений в дію з 3 лютого 2020 року.

Письмове попередження від 3 лютого 2020 року про скорочення посади та наступне вивільнення разом з переліком вакантних посад станом на 11 лютого 2020 року позивач отримав 12 лютого 2020 року.

Наказом в.о. директора Державного підприємства Украерорух за № 409/о від 13 квітня 2020 року позивача звільнено з посади головного інженера Украероруху з 13 квітня 2020 року за скороченням штату працівників на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України, зобов`язано виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі статті 44 КЗпП України.

З даним наказом позивач був ознайомлений 13 квітня 2020 року, про що свідчить його власний підпис із запереченнями на вказаному наказі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не дотримано вимоги трудового законодавства при звільненні позивача, якому не були запропоновані всі вільні посади, наявні на підприємстві на час попередження позивача про скорочення його посади.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода

між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої вказаної вище статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При цьому при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 725/3265/18.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідача дійсно відбулися зміни у організації виробництва, була введена в дію оновлена організаційна структура та затверджений з 3 лютого 2020 року новий штатний розпис керівного складу підприємства,

згідно якого відбулося скорочення посад, у тому числі і посади, яку займав позивач.

Разом з цим, з наданих суду документів вбачається, що новий штатний розпис був затверджений наказом № 9 від 8 січня 2020 року та введений у дію з 3лютого 2020 року, і у січні 2020 року відповідачем на новостворені посади з 3 лютого 2020 року були зараховані нові працівники.

Попередження про скорочення посади позивача та подальше його звільнення було складено 3 лютого 2020 року, а відтак відповідач зобов`язаний був надати позивачу перелік всіх вільних посад, які існували станом на 3 лютого 2020 року, а не на час вручення йому попередження про звільнення 12 лютого 2020 року.

Крім того, приймаючи рішення про затвердження нового штатного розпису та скорочення посад, з метою працевлаштування працівників роботодавець зобов`язаний запропонувати новостворені посади працівникам, посади яких підлягають скороченню та

які за своїм досвідом роботи та освітою можуть займати ці посади.

Однак, відповідачем вказані вимоги законодавства виконанні не були, а прийнявши на новостворені посади нових працівників без врахування можливості зайняти ці посади працівниками підприємства, посади яких підлягали скороченню, відповідач позбавив працівників права зайняти ці посади, фактично позбавивши їх права на працю, чим не виконав покладених на роботодавця діючим трудовим законодавством обов`язків по працевлаштуванню працівників.

Подібні за змістом висновки про порушення підприємством процедури звільнення працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 359/7538/18.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що на керівні посади, які наявні у новому штатному розписі і які були заповнені 3 лютого 2020 року, були переведені/переміщені працівники головного підприємства Украероруху, у яких не відбулося змін істотних умов праці та які не підпадали під дію наказу «Про проведення заходів щодо впровадження нового штатного розпису головного підприємства» та наказу «Про затвердження переліків посад, на яких відбуваються зміни істотних умов праці при впровадженні нового штатного розпису головного підприємства», спростовуються наданими апеляційному суду копіями наказів про прийняття на новостворені посади 31 січня 2020 року нових працівників.

Посилання відповідача на те, що судом першої інстанції не з`ясовано чи міг позивач претендувати на заняття даних посад, зважаючи на кваліфікаційні вимоги до цих посад, а також беручи до уваги освіту та досвід роботи позивача, колегія суддів вважає безпідставними, так як саме відповідач, як роботодавець, зобов`язаний був надати суду докази, що позивач за своїм досвідом роботи, кваліфікацією та освітою не міг зайняти новостворені посади, зокрема, начальника відділу капітальних інвестицій управління майнових питань та капітальних інвестицій чи начальника управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту та інших, на які посилався позивач у позовній заяві.

Твердження відповідача, що ОСОБА_1 були запропоновані всі вакантні посади, наявні на підприємстві станом на 12 лютого 2020 року та 10 квітня 2020 року, не спростовує невиконання роботодавцем свого обов`язку запропонувати працівникові всі наявні на підприємстві посади з дня прийняття рішення про скорочення його посади, у даному випадку з 3 лютого 2020 року.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне притягнення до участі у справі у якості третьої особи первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців», членом якої позивач став після свого звільнення, є обґрунтованими. Однак, вказана обставина не вплинула на правильність вирішення даного спору судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або

незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для визнання звільнення позивача незаконним та поновлення його на роботі.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі № 501/2316/15-ц вказано, що вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Приймаючи рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року, суд першої інстанції свого рішення не обґрунтував, хоча розгляд справи судом тривав більше одного року.

Матеріали справи не містять будь-яких даних, що тривалий розгляд справи відбувався з вини позивача, оскільки представник позивача з`являлася на всі судові засідання. Також матеріали справи не містять необґрунтованих клопотань позивача чи його представника про відкладення судових засідань, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача.

Судом першої інстанції середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача розрахований відповідно до положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Доводи апеляційної скарги відповідача не містять посилань на неправильність визначення судом розміру середньоденної заробітної плати позивача 3 649грн 49коп.

Вимушений прогул позивача тривав з 14 квітня 2020 року по 22 листопада 2021 року, тобто 402 робочих дня, а відтак розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 1 467 094грн 98коп.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача про не дотримання судом першої інстанції норм матеріального права при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, а відтак рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника позивача про безпідставне зменшення судом розміру витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

У підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, суду були надані: копія договору про надання правової допомоги № 24/04, укладеного 24 квітня 2020 року між адвокатом Клименко К.О. та Русановим О.М., копія додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 24/04 від 24 квітня 2020 року, у якій наведено перелік послуг, які надаються адвокатом клієнту, та їх вартість у розмірі 50 000грн. При цьому у вартість робіт врахована вартість відвідування адвокатом судових засідань у Київському апеляційному суді у сумі 10 000грн, що правомірно не було враховано судом першої інстанції, оскільки вказані витрати є припущеннями і не підлягають відшкодуванню на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 31 000грн є співмірним із даною справою та її складністю, а доводи апеляційної скарги представника позивача висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги, так як апеляційна скарга в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні, в іншій частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клименко Катерини Олегівни задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, змінити.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 19477064, яке знаходиться у Київській обл., м. Бориспіль, Аеропорт, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1 467 094грн 98коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 19477064, яке знаходиться у Київській обл., м. Бориспіль, Аеропорт, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , судові витрати у сумі 8375грн 58коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 липня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк