ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1511/21 Номер провадження 22-ц/814/307/22Головуючий у 1-й інстанції Ситник О.В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

Розглянула в судовому засіданні у м. Полтаві, в порядку спрощеного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, в складі судді Ситник О.В. від 22 жовтня 2021 року, дата виготовлення повного тексту рішення 26 жовтня 2021 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії Великосорочинську сільську раду Миргородського району Полтавської області,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, в якому, після уточнення позовних вимог просила визнати незаконними дії Великосорочинської сільської ради Миргородського району щодо відмови у задоволенні її заяви від 21.02.2021 року та зобов`язати Великосорочинську сільську раду Миргородського району ( ) виділити їй у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель комунальної власності, розташованих за межами населеного пункту в натурі на місцевості відповідно до сертифікату на право на земельну частку пай серії РН №782626 виданий Миргородською районною державною адміністрацією Полтавської області 24.05.2005 та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку пай 24 травня 2008 року за № 286 який підтверджує право на земельну частку (пай) розміром 3,83 в умовних кадастрових гектарах.

Позов обґрунтований тим, що вона працювала в КСП «Нива» Миргородського району Полтавської області та мала право на земельну частку пай, що встановлено рішенням Миргородського міськрайонного суду від 07.02.2005, відповідно до якого зобов`язано Миргородську РДА, яка на той час була розпорядником земель, видати їй сертифікат на право на земельну частку пай в розмірі 3,83 умовних кадастрових гектарів із земель державної власності Савинцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області. Також, згідно рішення суду нею було отримано сертифікат серії РН № 782626 від 24.05.2005.

На неодноразові звернення із заявами про виділення їй в натурі земельної ділянки остання в натурі їй на даний час не виділена.

Після останнього звернення 21.02.2021 року до Великосорочинської сільської об`єднаної територіальної громади, рішенням останньої за № 155 від 23.04.2021 відмовлено у задоволенні заяви в зв`язку з її невідповідністю вимогам ч. 7 ст. 118 ЗК України. В мотивування свого рішення зазначила, що на сільську раду не поширюється обов`язок по виконанню судового рішення, оскільки відповідачем у справі є районна державна адміністрація, яка рішення виконала та видала ОСОБА_1 відповідний сертифікат. В самому судовому рішення не йдеться про зобов`язання відповідача виділити останній земельну частку (пай) в натурі (на місцевості).

Вважаючи вищевказане рішення незаконним, як таке, що порушує її право на отримання земельної ділянки та перешкоджає у реалізації законного права на виділення її в натурі, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 жовтня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконними дії Великосорочинської сільської ради Миргородського району щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 21.02.2021 року яка отримана відповідачем 25.02.2021 року вх.№ 182 та зобов`язано Великосорочинську сільську раду Миргородського району виділити ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель комунальної власності, розташованих за межами населеного пункту в натурі на місцевості відповідно до сертифікату на право на земельну частку пай серії РН № 782626 виданий Миргородською районною державною адміністрацією Полтавської області 24.05.2005 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку пай 24 травня 2008 року за № 286 який підтверджує право на земельну частку ( пай) розміром 3, 83 в умовних кадастрових гектарах.

Стягнуто з Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області судові витрати на користь держави в сумі 3027,14 грн.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивачем було доведено обставини, на які вона посилалась в обґрунтування заявлених вимог. Даний спір, з огляду на встановлення факту порушення прав ОСОБА_1 як власника майна з однієї сторони та Великосорочинської сільської ради, як розпорядника земель, необхідно вважати цивільно-правовим, у зв`язку з чим вимога про визнання незаконних дій відповідача підлягає задоволенню.

З огляду на наявність земель запасу, які є комунальною власністю та належать Великосорочинській сільській раді Миргородського району, що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, суд задовольнив вимогу про виділення земельної ділянки ОСОБА_1 за рахунок зазначених земель.

Не погодившись з вказаним рішенням Великосорочинська сільська рада Миргородського району Полтавської області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Зокрема вказує, що сертифікат на право на земельну частку був виданий Миргородською РДА 24.05.2005, вже після розподілу земельних ділянок між власниками колишнього КСП «Нива» та затвердження відповідних списків. Вся земля КСП «Нива» була розпайована, нерозподілені земельні ділянки відсутні.

Що стосується відомостей Публічної кадастрової карти України про наявність вільної земельної ділянки площею 12,2192 га, то станом на час розгляду справи проводяться роботи щодо її розподілу.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Частиною 4 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п.4 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, згідно рішення Миргородського міськрайонного суду від 07.02.2005 року, яке набрало законної сили 09.03.2005 року ОСОБА_1 з 1996 року працювала в КСП «Нива» Миргородського району, на час паювання земель колишнього КСП в 1997 році членських відносин з цим господарством вона не втрачала, однак в списки на отримання земельної частки паю включена не була, хоча і проживала на території Савинцівської сільської ради

При складанні відповідних списків при паюванні землі КСП Нива - ОСОБА_1 помилково не було включено у список, хоча вона має право на земельну частку пай, а тому рішенням суду зобов`язано Миргородську районну державну адміністрацію, яка на той час була розпорядником земель, видати ОСОБА_1 сертифікат на право на земельну частку пай в розмірі 3, 83 умовних кадастрових гектарів із земель державної власності Савинцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області .

Відповідно до даного рішення ОСОБА_1 отримала сертифікат серії РН № 782626 від 24.05.2005 року.

Рішенням Великосорочинської сільської ради Миргородського району № 155 від 23.04.2021 відмовлено у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (виділення земельної частки паю) у натурі на місцевості в зв`язку з невідповідністю поданої заяви вимогам ч. 7 ст. 118 ЗК України, оскільки згідно рішення суду не зобов`язано відповідача виділити ОСОБА_1 земельну частку пай в натурі на місцевості.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на вільні землі запасу на території Великосорочинської сільської ради.

Також суд дійшов висновку про те, що існуючий між сторонами спір є цивільно-правовим, оскільки позивачем оскаржується відмова органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 3 Закону № 899-IV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Відповідно до ст.5 Закону № 899-IV сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету та т.ін.

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Частиною 1 статті 9 Закону № 899-IV передбачено, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно п. ґ ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Питання розподілу земельних ділянок урегульовано Порядком організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками».

Конституційний Суд України в Рішенні від 01.04.2010 № 10-рп/2010 у справі № 1-6/2010 за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України констатував, що системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. Відповідно до пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності. За Конституцією і законами України публічно-правові спори в Україні розглядають і вирішують суди загальної юрисдикції в порядку кримінального та адміністративного судочинства. Також Конституційний Суд України у даному рішенні зазначив, що вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, питання виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) врегульовані законодавством, насамперед ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», у якому регламентовано, хто, які особи, які мають право на земельну частку (пай), прописана послідовність дій останніх, визначені підстави для виділення земельних ділянок в натурі, визначені компетентні органи, які розглядали звернення щодо виділення земельних часток на місцевості.

Отже, якщо орган, який наділений повноваженнями на прийняття рішення про виділення земельної ділянки на місцевості, ці повноваження буде використовувати чи застосовувати не на підставі чи всупереч вимогам законодавства, то тоді може виникнути спір, в основі якого перебуватиме ймовірне порушення, недотримання або в іншій формі невиконання вимог вказаного закону, які зачіпатимуть права чи інтереси особи. Такий спір буде прямо пов`язаний з органом держави або в особі органу місцевого самоврядування з владою (владною діяльністю).

Коли спір, стороною в якому є орган державної влади чи місцевого самоврядування, суть якого полягатиме в основному в тому, що ці органи не діють у законодавчо визначеному порядку, поза межами повноважень чи із порушеннями, то такий спір набуває ознак публічно-правового спору, оскільки юридичний характер державного розсуду в цих спірних правовідносинах надає діям та рішенням суб`єкта владних повноважень ознак публічності, які регулюються публічно-правовими нормами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 7 ч.1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Так, за п. 1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що спір про оскарження рішення органу місцевого самоврядування або органу державної влади має вирішувати адміністративний суд, якщо оскаржуване рішення ще не реалізовано (не вичерпало свою дію), а право особи на земельну ділянку на підставі цього рішення ще не виникло. Крім того, подібні спори мають розглядати адміністративні суди й у випадку, коли немає речового права або спору щодо такого права, а позивач просить суд лише визнати незаконним рішення відповідного органу, яке перешкоджає йому в набутті права на земельну ділянку.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо належності даного спору до цивільно-правового та необхідності його вирішення в порядку адміністративного судочинства.

Так, в даному випадку позивачем заявлено вимогу про визнання незаконним рішення суб`єкту владних повноважень незаконним та постановлено питання про покладення на нього зобов`язання щодо виділення їй земельної ділянки в натурі.

Таким чином, мова йде лише про майбутню земельну ділянку, яка в натурі не виділена, державна реєстрація права власності на земельну частку не проводилася, реєстраційні рішення щодо неї не оформлювалися, що є свідченням того, шо речове право у позивачки ще не виникло.

За вказаних обставин, на розгляд вимог ОСОБА_1 до Великосорочинської сільської ради Миргородського району як до суб`єкта владних повноважень щодо оскарження його рішення про виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості), яке відноситься до сфери земельних відносин, і вирішення земельного спору, який виник з приводу цих вимог, поширюється юрисдикція адміністративних судів, що узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.09.2020 у справі № 807/2306/16 (провадження № 11-1068апп19).

Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження в справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зазначені обставини унеможливлюють розгляд позовних вимог ОСОБА_1 в порядку цивільно-правового спору, тому дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відтак рішення суду підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю, з роз`ясненням позивачу права на звернення до адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.4, 377 ч. 1, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 жовтня 2021 року скасувати.

Провадження по справі ОСОБА_1 до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії Великосорочинську сільську раду Миргородського району Полтавської області закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 березня 2022 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.