справа № 482/1934/15-ц
провадження № 22-ц/812/734/22
У Х В А Л А

19 липня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Базовкіної Т.М.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року по справі за поданням головного державного виконавця державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України,

У С Т А Н О В И В :

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року подання відділу державної виконавчої служби Новоодеського РУЮ задоволено. Суд тимчасово обмежив у праві виїзду за межі України, без вилучення паспорта, боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідн. ном. - НОМЕР_1 , проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до повного погашення існуючої заборгованості по виконавчому листу №2-3174/11, виданим 12 червня 2012 року Кіровоградським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 972472,54 гривень.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 28 червня 2022 року подала через засоби поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій просила, зокрема, поновити строк на апеляційне оскарження зазначеної ухвали.

Вирішуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апеляційний суд виходить з такого.

За правилами статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини 1 статті 354 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 354 ЦПК України, учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на ухвалу суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Обґрунтовуючи клопотання ОСОБА_1 зазначала, що про існування стосовно неї обмеження виїзду за межі України дізналася лише в травні 2022 року. Копію оскаржуваної ухвали їй було надіслано на електронну пошту лише 23 червня 2022 року. А тому не мала можливості вчасно подати апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини 1, 2 статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин 1 та 2 статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас, доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (з урахуванням практики її застосування Європейським судом з прав людини) передбачено обов`язок мотивувати судове рішення про поновлення пропущених строків на оскарження. Зокрема, Європейський суд з прав людини спеціально і однозначно висловився стосовно того, що національний суд зобов`язаний мотивувати поновлення строку на оскарження і пересвідчитись, що підстави для поновлення строку виправдовують втручання у принцип res judicata (параграф 47 рішення у справі «Устименко проти України», параграф 41 рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Крім того, відповідно до параграфа 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» національне законодавство на час подій не обмежувало дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Сама концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою. За таких обставин для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

У параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на порушення, які допускали українські суди внаслідок необґрунтованості причин втручання у принцип res judicata. Як зазначено вище, окрему увагу ним було приділено випадкам, коли судді поновлювали строк без надання будь-яких додаткових пояснень про «поважні причини».

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З матеріалів справи вбачається, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України було розглянуто без її повідомлення та за її відсутності. Копія оскаржуваної ухвали боржнику судом також не надсилалася, лише ВДВС Новоодеському РУЮ (а.с. 26).

З доданих до апеляційної скарги документів вбачається, що ОСОБА_1 отримала копію оскаржуваної ухвали лише 23 червня 2022 року. Інших відомостей про отримання апелянтом ухвали місцевого суду матеріали справи не містять.

Таким чином, ОСОБА_1 не брала участі у справі та не була належним чином повідомлена про розгляд справи, яку було розглянуто без її участі, а копія ухвали місцевого суду їй взагалі не була надіслана.

Враховуючи викладене, належить вважати, що строк пропущений з поважних причин, а тому клопотання апелянта підлягає задоволенню, а пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду поновленню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала 28 червня 2022 року, то при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження необхідно керуватися нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 лютого 2018 року по справі № 361/161/13-ц.

Однак апеляційна скарга підлягає залишенню без руху, оскільки оплачена судовим збором на неналежний рахунок.

За правилами пункту 3 частини 4 статті 356 ЦПК України, до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до вимог підпункту 9 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» апеляційна скарга на ухвалу суду, подана фізичною особою оплачується судовим збором у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, судовий збір за подачу апеляційної скарги складає 496,20 грн (2481 х 0,2).

З квитанції, яка додана до апеляційної скарги вбачається, що сума у розмірі 496,20 грн сплачена на рахунок Новоодеського районного суду Миколаївської області, а не на рахунок Миколаївського апеляційного суду.

Відповідно до частини 2 статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Отже, зазначений недолік апеляційної скарги перешкоджає відкриттю апеляційного провадження та є підставою для залишення апеляційної скарги без руху.

На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 357 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без руху, надати апелянту строк для усунення вказаного недоліку.

Керуючись ст. 185, 356, 357 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року залишити без руху.

Надати апелянту можливість в строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, усунути недоліки, наведені у її мотивувальній частині, а саме:

- сплатити 496,20 грн судового збору та надати оригінал квитанції про сплату судового збору до Миколаївського апеляційного суду.

Платіжні реквізити для сплати судового збору:

Одержувач коштів: Миколаїв. ГУК/тг м. Миколаїв/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37992030

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО): 899998

Рахунок отримувача: UA 0014478

Код класифікації доходів бюджету: 22030101

Призначення платежу: *;101;__(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом __ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), на рішення від _ (Дата оскаржуваного рішення) по справі __ (Номер справи), Миколаївський апеляційний суд.

У випадку не сплати судового збору у зазначений строк, апеляційна скарга буде вважатися неподаною та повернута особі, яка її подала.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді Т.Б. Кушнірова

Т.М. Базовкіна