ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2022 року м. Кропивницький

справа № 389/872/21

провадження № 22-ц/4809/1140/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря - Гончар В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

треті особи - виробничий підрозділ «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця», начальник виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» Петрицюк Валерій Степанович, головний інженер виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» Голуб Сергій Володимирович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2022 року у складі судді Савельєвої О.В. і

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») та з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ по виробничому підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 26.05.2021 року № 58/ос про внесення змін до наказу з особового складу від 10.03.2021 року № 24/ос, щодо внесення змін до дати звільнення працівника, виданий головним інженером виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» Голубом С.В., яким змінено дату звільнення працівника з 10.03.2021 року на 01.04.2021 року;

- поновити на посаді провідника пасажирських вагонів (резерв провідників пасажирських вагонів) у виробничому підрозділі «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 10 березня 2021 року;

- стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток з дати звільнення 10.03.2021 по день ухвалення рішення судом, з розрахунку середньоденного заробітку за весь час вимушеного прогулу з наступним наразуванням та утриманням суми обов`язкових видатків та зборів.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі наказу (розпорядження) структурного підрозділу «Знам`янський центр механізації колійних робіт» філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця» від 05.03.2020 №12/ос ОСОБА_1 звільнено з попереднього місця роботи за переведенням в порядку ч.5 ст.36 КЗпПУ до виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця».

Згідно з наказом №92/ос від 10.03.2020 його було прийнято до вказаного виробничого підрозділу за переведенням на посаду провідника пасажирських вагонів.

Однак, в порушення п.3 ст.32 КЗпПУ у зв`язку зі зміною форми трудового договору (істотних умов) з безстрокового на строковий трудовий договір та відповідно укладенням строкового трудового контракту з працівником на визначений строк, його про зміну істотних умов праці не було повідомлено за два місяці та надано для підписання строковий трудовий контракт №414 від 11.03.2020, який в силу його юридичної необізнаності було ним підписано.

Контрактом визначено, що він є строковим трудовим договором, строк дії якого становить з 11.03.2020 до 11.03.2021, набирає чинності з моменту підписання сторонами та припиняється після закінчення строку його дії 11.03.2021.

Коли перебував на лікарняному, наказом (розпорядженням) головного інженера виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» Голуба С.В. від 10.03.2021 №24/ос його звільнено з роботи з 10.03.2021 за п.2 ст.36 КЗпПУ у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

З даним наказом ознайомлений 10.03.2021, цього ж дня йому вручено примірник наказу та трудову книжку.

Вважає, що звільнення з роботи проведено без дотримання положень контракту та з порушенням вимог КЗпПУ, оскільки звільнення було здійснене під час перебування його на лікарняному, а наказ виданий не уповноваженою на те особою.

Крім того, за два місяці до закінчення строку дії контракту роботодавець не повідомив про звільнення, не визначився про його продовження або переукладання чи розірвання з працівником.

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що укладеним між сторонами трудовим договором та чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника за два місяці до закінчення строку чинності контракту про закінчення дії строкового трудового договору.

Разом з тим, звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту по суті не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.

Крім того, допущене роботодавцем порушення норм ч.3 ст.40 КЗпП України, виправлено шляхом видання наказу про зміну дати звільнення позивача, а саме визначено дату припинення трудових відносин, першим днем після закінчення періоду непрацездатності.

В той же час, суд першої інстанції встановив, що видання та підписання спірних наказів не уповноваженою на те особою не може бути наслідком поновлення позивача на роботі та не є порушенням його права на працю, оскільки позивач працював за строковим трудовим договором і був звільнений саме у зв`язку із закінченням його строку відповідно до чинного законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позивач зазначає, що п. 21 контракту передбачено, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту (станом на 11.01.2021) приймається рішення керівником з урахуванням пропозиції комісії про припинення трудового договору в зв`язку із закінченням строку дії контракту, однак цього не було зроблено.

Вважає, що судом першої інстанції помилково зазначено, що заборона на звільнення працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ в період тимчасової непрацездатності не поширюється.

Крім того, звільнення (припинення контракту) відбулося за один день до закінчення терміну контракту та у подальшому звільнено через 20 днів після закінчення строку дії контракту всупереч п. 21 контракту з порушенням строків, визначених самим контрактом, що підтверджує припинення трудового контракту з працівником.

Судом першої інстанції не вірно зроблено висновок, що зміна дати звільнення з10.03.2021 року на 01.04.2021 року у зв`язку з перебуванням працівника на лікарняному не є вимушеним прогулом.

Крім цього, остаточний розрахунок станом на 01.04.2021 року не проведений, копію наказу від 26.05.2021 року № 58/ОС про внесення змін до наказу з особового складу від 10.03.2021 року № 24/ос, щодо внесення змін до дати звільнення працівника не отримано, новий запис про звільнення з роботи 01.04.2021 року до трудової книжки не внесений, тобто процедура звільнення не завершена.

Спірні накази видані та підписані особою, що не мала на те повноважень, оскільки його не було підписано Головою та членом Правління АТ «Укрзалізниця» або двома членами Правління АТ «Укрзалізниця», або іншими уповноваженими особами, а підписано всупереч п.124 Статуту АТ «Укрзалізниця» лише головним інженером ОСОБА_2 , який не є членом Правління АТ «Укрзалізниця», а його представницькі повноваження діяти від імені та в інтересах АТ «Укрзалізниця» перед третіми особами відсутні і Статутом не передбачені.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду проведеного в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду ОСОБА_3 , який на підставі довіреності представляє інтереси акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Треті особи начальник виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця», виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» Петрицюк В.С. та головний інженер виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» Голуб С.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі.

ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою, разом з апеляційною скаргою надав клопотання про розгляд справи без його участі, оскільки призваний на військову службу до Збройних Сил України.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без участі осіб які не з`явилися, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та виробничим підрозділом Шевченківська вагонна дільниця 11.03.2020 укладено контракт з працівником №414.

Згідно з умовами контракту позивач приймається на роботу - Резерв провідників пасажирських вагонів на посаду провідник пасажирського вагону. Цей контракт є строковим трудовим договором, строк дії якого з 11.03.2020 до 11.03.2021

Відповідно до пунктів 17а та 21 контракту він припиняється зокрема після закінчення строку дії контракту. За два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк. Рішення про продовження строку контракту, укладення його на новий строк або припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку дії контракту приймається керівником з урахуванням пропозицій Комісії підприємства (відокремленого підрозділу) по укладанню та аналізу виконання умов контрактів, до складу якої входить представник профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_2 та наказом (розпорядженням) начальника виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Рудаса К.В. №42/ос від 10.03.2020 позивач в період з 11.03.2020 до 11.03.2021 був прийнятий провідником пасажирських вагонів за переведенням зі Знам`янського центру механізації колійних робіт.

Відповідно до зазначеного наказу позивач прийнятий на роботу за переведенням за погодженням сторін, без випробувального строку за умовами контракту, тип договору строковий. З наказом позивач ознайомлений 11.03.2020.

Згідно з протоколом засідання комісії виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця від 30.12.2020 №ПКВЧ-4-04/310, на якому розглядалося питання щодо строкових контрактів провідників пасажирських вагонів, у яких закінчується термін дії у 2021 році, вирішено не рекомендувати роботодавцю переукладати (продовжувати) на новий термін контракти з провідниками пасажирських вагонів, зокрема і з позивачем, та не продовжувати трудові відносини у зв`язку із закінченням строку чинності контрактів. Звільнення провести на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (закінчення строку чинності дії контракту)

Відповідно до протоколу засідання комісії виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця від 22.01.2021 №ПКВЧ-4-04/22, вирішено згідно з п.17а контракту рекомендувати роботодавцю звільнити провідників пасажирських вагонів, зокрема і позивача, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Виробничим підрозділом Шевченківська вагонна дільниця 26.01.2021 та 10.02.2021 на адресу позивача поштовим відправленням були направлені повідомлення про закінчення 11.03.2021 терміну дії укладеного між ними строкового контракту №414 від 11.03.2020 у зв`язку з чим попереджено, що 11.03.2021 буде проведено його звільнення.

Згідно з наказом (розпорядженням) №24/ос від 10.03.2021, виданим головним інженером виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця ОСОБА_2 , позивача звільнено з 10.03.2021 на підставі п.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строку дії контракту, що також підтверджується відповідним записом у трудовій книжці.

Відповідно до долученого до матеріалів справи оригіналу листка непрацездатності серії АКА №258990, позивач з 05.03.2021 до 31.03.2021 перебував на лікарняному.

Наказом від 26.05.2021 №58/ОС, виданим головним інженером виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» Голубом С.В., внесено зміни до наказу з особового складу від 10.03.2021 №24/ОС та датою звільнення позивача вважати 01.04.2021.

Підставою для видання цього наказу стала копія лікарняного листа серії АКА №258990, завірена відповідним чином і додана до позовної заява «про визнання незаконним, протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення», отриманої виробничим підрозділом Шевченківська вагонна дільниця 11.05.2021 за вх.№83.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже,стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з рішенням Конституційного Суду від 09.07.1998 №12-рп/98 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), контрактна форма трудового договору не може впроваджуватись нормативними актами центральних і місцевих органів виконавчої влади, актами органів місцевого самоврядування, а також колективними договорами і угодами та іншими локальними нормативними актами. Термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про залізничний транспорт» трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі Кодексу законів про працю України, Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту України, іншими актами законодавства України про працю.

Працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997 затверджено Перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, до якого внесено посаду «провідник пасажирського вагона», на яку призначено позивача.

Згідно з п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 №170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» контрактна форма трудового договору застосовується у випадках прямо передбачених законом.

Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з чинним законодавством трудовий договір укладається на невизначений строк, тобто є безстроковим, однак в окремих випадках КЗпП України передбачено строковий трудовий договір, який відповідно до ч.2 ст.23 КЗпП укладається лише у випадках, коли трудові відносини з врахуванням характеру посадових обов`язків, умов їх виконання, чи в інших передбачених законодавчими актами випадках, неможливо встановити на невизначений строк.

Водночас у контракті як особливій формі трудового договору за угодою сторін встановлюються строк його чинності, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання договору (ч.3 ст.21 КЗпП України).

Метою укладання контракту є максимальне використання індивідуальних здібностей працівника, надання додаткових стимулів для максимальної віддачі, підвищення взаємної відповідальності його сторін тощо.

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та виробничим підрозділом Шевченківська вагонна дільниця 11.03.2020 укладено контракт з працівником №414.

Згідно з умовами контракту позивач приймається на роботу - Резерв провідників пасажирських вагонів на посаду провідник пасажирського вагону.

Цей контракт є строковим трудовим договором, строк дії якого з 11.03.2020 до 11.03.2021 (а.с.110-116 т.1).

Відповідно до пунктів 17а та 21 контракту він припиняється зокрема після закінчення строку дії контракту. За два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк. Рішення про продовження строку контракту, укладення його на новий строк або припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку дії контракту приймається керівником з урахуванням пропозицій Комісії підприємства (відокремленого підрозділу) по укладанню та аналізу виконання умов контрактів, до складу якої входить представник профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_2 та наказом (розпорядженням) начальника виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Рудаса К.В. №42/ос від 10.03.2020 позивач в період з 11.03.2020 до 11.03.2021 був прийнятий провідником пасажирських вагонів за переведенням зі Знам`янського центру механізації колійних робіт (а.с.207-208 т.1, а.с.66 т.2).

Відповідно до зазначеного наказу позивач прийнятий на роботу за переведенням за погодженням сторін, без випробувального строку за умовами контракту, тип договору строковий. З наказом позивач ознайомлений 11.03.2020.

Згідно з протоколом засідання комісії виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця від 30.12.2020 №ПКВЧ-4-04/310, на якому розглядалося питання щодо строкових контрактів провідників пасажирських вагонів, у яких закінчується термін дії у 2021 році, вирішено не рекомендувати роботодавцю переукладати (продовжувати) на новий термін контракти з провідниками пасажирських вагонів, зокрема і з позивачем, та не продовжувати трудові відносини у зв`язку із закінченням строку чинності контрактів.

Звільнення провести на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (закінчення строку чинності дії контракту) (а.с.209-211 т.1).

Відповідно до протоколу засідання комісії виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця від 22.01.2021 №ПКВЧ-4-04/22, вирішено згідно з п.17а контракту рекомендувати роботодавцю звільнити провідників пасажирських вагонів, зокрема і позивача, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с.212 т.1).

Виробничим підрозділом Шевченківська вагонна дільниця 26.01.2021 та 10.02.2021 на адресу позивача поштовим відправленням були направлені повідомлення про закінчення 11.03.2021 терміну дії укладеного між ними строкового контракту №414 від 11.03.2020 у зв`язку з чим попереджено, що 11.03.2021 буде проведено його звільнення (а.с.47-50 т.1).

Згідно з наказом (розпорядженням) №24/ос від 10.03.2021, виданим головним інженером виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця ОСОБА_2 , позивача звільнено з 10.03.2021 на підставі п.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строку дії контракту, що також підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с.157 т.1).

Відповідно до долученого до матеріалів справи оригіналу листка непрацездатності серії АКА №258990, позивач з 05.03.2021 до 31.03.2021 перебував на лікарняному (а.с.38 т.1).

Наказом від 26.05.2021 №58/ОС, виданим головним інженером виробничого підрозділу «Шевченківська вагонна дільниця» Голубом С.В., внесено зміни до наказу з особового складу від 10.03.2021 №24/ОС та датою звільнення позивача вважати 01.04.2021. Підставою для видання цього наказу стала копія лікарняного листа серії АКА №258990, завірена відповідним чином і додана до позовної заява «про визнання незаконним, протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення», отриманої виробничим підрозділом Шевченківська вагонна дільниця 11.05.2021 за вх.№83 (а.с.197 т.1).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховним Судом в постанові від 16.11.2020 у справі №753/5107/18 сформульовано правовий висновок, згідно з яким припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, що п. 21 контракту передбачено, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту (станом на 11.01.2021) приймається рішення керівником з урахуванням пропозиції комісії про припинення трудового договору в зв`язку із закінченням строку дії контракту, є помилковими, оскільки нормами законодавства України не передбачено жодних умов щодо обов`язку роботодавця за два місяці до закінчення дії контракту повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового договору також даного обов`язку не визначено сторонами у контракті з працівником № 414 від 11.03.2020.

Разом з тим, пунктом 21 вищевказаного контракту передбачено, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк.

Пунктом 22 контракту №414 передбачена умова про строк його дії, а саме з 11.03.2020 до 11.03.2021. Наявність підписів сторін на договорі, за загальним правилом, підтверджує їх згоду на дотримання та виконання його положень. Отже, особистий підпис працівника на трудовому договорі, в якому закріплені умови праці, включаючи порядок оплати праці, режим роботи, строк дії трудового договору тощо, є належним підтвердженням факту ознайомлення працівника з його умовами та його згоди на виконання трудових обов`язків у встановлених за погодженням сторін умовах.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган.

При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин, зокрема, до такого висновку дійшов у своїй постанові від 22.01.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №607/18964/18.

Рішення про припинення трудового договору з позивачем було прийняте з урахуванням пропозицій Комісії підприємства (відокремленого підрозділу) по укладанню та аналізу виконання умов контрактів, до складу якої входив представник профспілкової організації, членом якої був позивач, що підтверджується наявними в матеріалах справи двома протоколами засідання відповідної комісії виробничого підрозділу Шевченківська вагонна дільниця від 30.12.2020 №ПКВЧ-4-04/310 та від 22.01.2021 №ПКВЧ-4-04/22 (на якому, серед інших, був присутній голова профспілкової організації ОСОБА_4 ), на яких розглядалися питання щодо строкових контрактів провідників пасажирських вагонів, у яких закінчується термін дії у 2021 році, та за результатами яких вирішено не рекомендувати роботодавцю переукладати (продовжувати) на новий термін контракт з позивачем, не продовжувати з ним трудові відносини та рекомендовано звільнити позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с. 209-212, т.1).

Відповідно до ст. 43 КЗпП України при припиненні трудових відносин між сторонами з підстав закінчення строку трудового договору, відсутні підстави для отримання попередньої згоди професійної спілки, членом якої є позивач. Сторони домовилися про припинення контракту по закінченню строку його дії, тому на таку домовленість між сторонами не може впливати рішення професійної спілки.

Враховуючи викладене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов правильного висновку про те, позивача звільнено відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту), що по суті не є розірванням трудового контракту, а є його припиненням, та не вимагає згоди профспілкової організації.

Згідно зі ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

З оригіналу листка непрацездатності серії АКА № 258990, який знаходиться в матеріалах справи, позивач в період з 05.03.2021 до 31.03.2021 був тимчасово непрацездатним (а.с.33, т. 1), а наказ про звільнення позивача видано 10.03.2021, тобто в період, коли позивач був непрацездатним.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.09.2019 №6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, непоширення такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.

Схожий правовий висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №545/1151/16-ц.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції помилково зазначено, що заборона на звільнення працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ в період тимчасової непрацездатності не поширюється також не заслуговують на увагу суду, з огляду на те, що, в разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки), відповідно до правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №205/4196/18.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема,визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може усунути шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.

Однак, допущене роботодавцем порушення норм ч.3 ст.40 КЗпП України останнім виправлено шляхом видання наказу про зміну дати звільнення позивача, що підтверджується наказом від 26.05.2021 №58/ОС про внесення зміни до наказу з особового складу від 10.03.2021 №24/ОС, а саме датою звільнення позивача вважається 01.04.2021.

Підставою для видання цього наказу, в вищевказаному документі, стала копія лікарняного листа серії АКА №258990, завірена відповідним чином і надана до позовної заява «про визнання незаконним, протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення», отримана виробничим підрозділом Шевченківська вагонна дільниця 11.05.2021 за вх.№83. (а.с.197, т.1)

На підставі вищевказаного також не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги, що зміна дати звільнення з 10.03.2021 року на 01.04.2021 року є вимушеним прогулом.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні накази видані та підписані особою, що не мала на те повноважень, є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 14, нотаріально посвідченої довіреності від 20.01.2021, головний інженер виробничого підрозділу Шевченківської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» Голуб С.В. (який видав спірні накази про звільнення позивача) наділений повноваженнями згідно із законодавством про працю, Положення про філію, локальними нормативними актами Товариства, здійснювати прийом, переведення, переміщення та звільнення працівників Філії. (Т.1 а.с.213-216).

Право головного інженера укладати, розривати (припиняти) трудові договори (контракти) з працівниками визначено п.6.4 Посадової інструкції. (Т.1 а.с.218-233).

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27.12.2022.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М.Єгорова

О. Л. Карпенко