Ухвала

21 липня 2022 року

м. Київ

справа № 607/15017/20-ц

провадження № 61-5940св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Бершадська Г. В., Гірський Б. О., Дикун С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

У вересні 2020 року Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (первина назва «Монастир Св. Теодора Студита»), є власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , який рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року № 133 передано у власність релігійної організації для культових потреб монастиря. З 1999 року, за згодою власника, у цій будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в Храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом монастиря Св. Теодора Студита та надалі розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці, як інститут єпархіального права.

ОСОБА_1 проживала та була зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 . З 02 листопада 2011 року на підставі прийняття її у монахині монастиря і надання керівництвом Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» окремого приміщення для задоволення її потреб у проживанні в процесі ведення спільного монашого життя.

27 квітня 2017 року з огляду на системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці закрито та доручено с. Теодосії (Андрусяк) управляти справами монастиря до моменту заснування нового.

05 травня 2017 року у зв`язку із неприйняттям у дусі монашої покори розпоряджень церковного керівництва та розбіжностями у поглядах з очільницею монастиря, ОСОБА_1 із власної волі залишила монастир, припинила ведення з іншими монахинями спільного монашого життя з одночасним припиненням проживання в ньому.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користуванням приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона монахиня с. Євтимія, в миру ОСОБА_1 , прийшла до монастиря 19 серпня 1996 року. Постриг в рясу отримала 21 вересня 2004 року, а постриг у Малу схиму - 29 вересня 2008 року, у монашому стані перебуває понад 24 роки. З 02 листопада 2011року вона як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці проживала разом з іншими членами чернечого інституту за адресою: АДРЕСА_1 - в місці, де знаходиться дім, до якого вона приписана і набула право користування ним. В її користуванні перебувала кімната - келія, розташована на другому поверсі поруч із бібліотекою під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від якої в неї є ключ.

05 травня 2017 року вона вимушено залишила спірне житлове приміщення з метою уникнення постійних конфліктів із незаконно призначеною ігуменею ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) та незаконних дій владики ОСОБА_3 . Про нестерпні умови перебування вона разом з іншими сестрами повідомляла місцевого єпископа й зверталися до Синоду єпископів УГКЦ. Іншого житла у неї немає, її особисті речі залишилися в спірному житлі. З 01 лютого 2018 року і до цього часу вона разом з іншими сестрами монашої спільноти робила неодноразові спроби повернутися до спірного житла, проте через заміну замків не могла пройти на територію монастиря, при розмові їй повідомлено, що владика заборонив пускати сестер на територію. У зв`язку з тим, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірним житлом, вона вимушена тимчасово проживати в інших різних місцях.

Посилаючись на викладене, позивачка за зустрічним позовом просила зобов`язати Релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення її до будинку та передачі дублікату ключів від нього.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року у складі судді Грицай К. М.у задоволенні первісного позову Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви»відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано Релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути та не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу до цього житлового приміщення та надати дублікати ключів від воріт, вхідних дверей даного житлового приміщення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що те, що спірне приміщення є житлом, про що свідчить факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у ньому. Крім того, показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтверджено, що відповідач постійно проживала у цій будівлі приблизно з 1997 року в різних келіях (кімнатах). Із даних технічного паспорта у будівлі на АДРЕСА_1 є такі приміщення: келії, санвузли, ванни, вбиральні, душові, умивальники та кухня, тобто будівля є придатною для проживання. Отже, позивачем не доведено, що будівля не придатна для постійного проживання та не є житловою, а тому цільове призначення будівлі для культових потреб релігійної організації не впливає на правовий статус цих житлових приміщень. ОСОБА_1 із 2011 року зареєстрована та проживає у спірному будинку, що дає підстави вважати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 добровільно відмовилася від права користування спірним приміщенням.

Зміна всіх замків від вхідних дверей у приміщенні та у вхідній брамі, свідчить про свідомі дії позивача ще з 2017 року, що спрямовані на здійснення перешкод ОСОБА_1 у проживанні у спірному вказаному.

Сам факт створення та ліквідація монашої спільноти, виключення з числа членів монастиря чи звільнення із монашого стану не має правового значення для справи, без доведення факту, що саме ці обставини стали умовою для вселення ОСОБА_1 .

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що приміщення на АДРЕСА_1 , згідно з матеріалами інвентарної справи, є культовою спорудою у якій знаходяться каплиця, святилище, захрестіє, паламарська, санітарно-побутові приміщення, а також келії, функціональним призначенням яких є здійснення монашою спільнотою - членами вказаного монастиря сповідання релігії із проживанням відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).

Будівля на АДРЕСА_1 , де знаходиться спірне приміщення келії, передано позивачці для забезпечення саме культових потреб монастиря - проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації. Нині у спірній будівлі розташовується Святоблаговіщенська монаша спільнота, заснована згідно з Декретом Архієпископа і Митрополита Тернопільсько-Зборівського ОСОБА_3 від 04 червня 2020 року № 165/2020, членом якої ОСОБА_1 не є і жодного відношення до чернечої спільноти не має.

Спір між сторонами не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки питання надання місця проживання, його втрати особою, яка належить до чернечого стану регулюється канонічним, а не цивільним правом. Обидві сторони відносин - суб`єкти канонічного права.

Судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно визначено характер спірних правовідносин та не враховано, що їх учасниками є представники ієрархічного релігійного об`єднання Української Греко-Католицької церкви: з одного боку - юридична особа - Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви», що є власником спірної культової споруди - монастиря, а з іншого - фізична особа - монахиня ліквідованого жіночого Монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці Української Греко-Католицької церкви. Спір фактично виник через конфлікт в чернечій спільноті монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці.

Питання надання дозволу на перебування чи права на проживання в монастирі, так само як його втрати особою, яка належить (належала) до чернечого стану, регулюється канонічним, а не цивільним правом. Юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд - монастирів (келіями), які регулюються, зокрема, Кодексом Канонів Східних Церков , Типіконом Студійського Уставу .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У червні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, в якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі вказує на те, що суд апеляційної інстанції всупереч правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справа № 607/18795/18 (провадження № 61-14838св19), помилково скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Позиція суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі - це перешкода доступу до правосуддя. Спір між сторонами у справі виник щодо користування житловим приміщенням, а отже, цей спір не можна вважати спором з приводу діяльності релігійної організації, втручання в яку держави є неправомірним. Вітчизняне законодавство, як і норми міжнародного права щодо житлових прав та їх захисту стосуються кожного, а тому справи про захист права користування житлом фізичної особи підлягають розгляду в судах загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства незалежно від того, хто є позивачем і відповідачем. Спірна будівля не є культовою будівлею. Поняття культові потреби - у законодавстві відсутнє. Можна вести мову про релігійні потреби, як різновид духовних, але про це в цьому випадку не йдеться. У результаті дій позивача та судового рішення апеляційного суду вона стала безхатченком.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи, надано строк для подання відзивів на касаційні скарги.

19 липня 2022 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року призначити до судового розгляду на 17 серпня 2022 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний