ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6964/20Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 22-ц/817/139/22 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 304000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Міщій О. Я., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Стецюк М.А.

та представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Покотила Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/6964/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року, ухваленого суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складений 07 жовтня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт про повернення майна та стягнення неустойки і зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт про повернення йому об`єкта позички (цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна) за договором безоплатного користування майном №2 від 01 липня 2018 року, укладеного між позивачем та відповідачем; стягнення з відповідача на користь позивача неустойку за прострочення виконання зобов`язання з повернення об`єкта позички за договором безоплатного користування майном №2 від 01 липня 2018 року в розмірі 264 000 (двісті шістдесят чотири тисячі) гривень; судові витрати покласти на відповідача (том 1, а.с. 1-4).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 01 липня 2018 року між ним та ТзОВ Віконт було укладено договір безоплатного користування майном №2 (далі - договір), відповідно до умов якого він передав у безоплатне користування Товариства цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна, вартістю 26 400 000 гривень, на строк до 30 червня 2019 року. Додатковою угодою від 30 червня 2019 року строк дії договору продовженого до 30 червня 2020 року. На підставі пунктів 2.4.1 та 2.4.2 договору позички, з метою дострокового розірвання договору та повернення об`єкта позички, ним було направлено на адресу ТзОВ Віконт заяву з вимогою про повернення цілісного технологічного комплексу з виробництва хлібопекарського борошна, яка отримана відповідачем 17 квітня 2020 року, однак залишена без задоволення. По даний час ТзОВ Віконт уникає вирішення спору в досудовому порядку та не повертає об`єкту позички, а тому він вимушений звернутися до суду. Згідно умов п.6.2 Договору при порушенні користувачем строку повернення об`єкту позички, він повинен сплатити на поточний рахунок позикодавця неустойку у розмірі 1% від вартості об`єкта позички за кожен день прострочення.

03 червня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Віконт звернулося в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання Договору №2 безоплатного користування майном від 01 липня 2018 року, укладеного між ТзОВ Віконт, в особі бухгалтера ОСОБА_2 та діючим на той час директором вказаного товариства і його засновником ОСОБА_1 - недійсним, в зв`язку з фіктивністю правочину (том 1, а.с. 226-228).

В обґрунтування зустрічного позову ТзОВ Віконт вказало, що договір не був спрямований на реальне настання будь-яких наслідків, реальної передачі майна не відбулось, адже майно відносилось до основних засобів ТОВ Віконт. ОСОБА_1 не отримував згоду засновників товариства на укладення Договору, що суперечить п.7.5 Статуту та ст.44 Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, даний Договір не зареєстрований у жодному податковому звіті і його не відображено в жодній Декларації позивача.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт про повернення майна та стягнення неустойки задоволено частково.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю Віконт повернути ОСОБА_1 цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна за договором безоплатного користування майном №2 від 01 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальність Віконт.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт на користь ОСОБА_1 10 000 гривень неустойки за прострочення виконання зобов`язання.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору №2 безоплатного користування майном від 01 липня 2018 року відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 10 510 гривень (том 2, а.с. 14-19).

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю Віконт просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року у справі №607/6964/20 і направити справу на новий розгляд, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з неповним дослідженням всіх обставин і матеріалів справи (том 2, а.с. 23-32).

В обґрунтування апеляційної скарги ТзОВ Віконт зазначило, що при укладенні оспорюваного договору воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. Вказують, що даний договір було укладено з метою уникнення позивачем виконання своїх грошових зобов`язань.

Стосовно ненадання відповідачем жодних доказів фіктивності вказаного правочину, пояснюють тим, що відповідач не був присутній на судових засіданнях у зв`язку із неналежним повідомленням його про ці засідання. Отже, суд у порушення норм процесуального права, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Більше того, при укладенні оспорюваного правочину були порушені вимоги Статуту ТзОВ Віконт, де зазначено, що договори такого роду укладаються лише за взаємною згодою усіх засновників товариства.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Покотила Юрія Володимировича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ТзОВ Віконт - залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на те, що вона є безпідставною, необґрунтованою, а тому, не підлягає до задоволення. Вказує, що неявка представника відповідача у судові засідання була викликана виключно процесуальною поведінкою самого відповідача та зловживання ним процесуальними правами. Також те, що посилання відповідача жодним чином не спростовують висновків суду та обставин, які були ним встановлені, як і не впливає і не може впливати на дійсність вказаного договору безоплатного користування майном №2 від 01 липня 2018 року. Крім того, що відповідачем не наведено доказів та судом не було встановлено фактів щодо наявності умислу в обох сторін правочину, введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Посилання відповідача на те, що при укладенні Договору були порушені вимоги п.7.5. Статуту, суд обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки відповідно до наданого суду Статуту Товариства, такий пункт Статуту відсутній, а відповідачем не надано суду іншої редакції Статуту.

ТзОВ Віконт в судове засідання не з`явилося, хоча належним чином було повідомлене про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №596 і про причини неявки суду не повідомило.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Покотило Ю.В. апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Покотило Ю.В., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ТзОВ Віконт є юридичною особою, створеною на підставі Засновницької угоди, за рішенням засновників, шляхом об`єднання їх внесків з метою здійснення спільної підприємницької діяльності. Засновниками Товариства стали ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Статут ТзОВ Віконт затверджено загальними зборами засновників, що стверджується протоколом №1 від 12 серпня 1999 року, та зареєстровано Тернопільською райдержадміністрацією 27 серпня 1999 року, реєстраційний №Р040582844Н0010134, зареєстровано в реєстрі за №3401 (том 1, а.с. 201-206).

01 липня 2018 року між TзOB Віконт, в особі старшого бухгалтера ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , укладено договір безоплатного користування майном №2, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав TзOB Віконт у безоплатне користування на строк до 30 червня 2019 року цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу (перелік обладнання, що входить в комплекс викладено в Додатку №1 до договору) вартістю 26 400 000 гривень, який користувач зобов`язався повернути позичкодавцеві після закінчення строку, встановленого договором (том 1, а.с. 11-13).

Згідно умов п.4.1, п.4.2. Договору, строк на який надається об`єкт позички становить 12 календарних місяців з моменту передачі, а останнім днем строку користування об`єктом позички вважається 30 червня 2019 року.

Відповідно до умов додаткової угоди від 30 червня 2019 року строк дії вищезазначеного договору від 01 липня 2018 року продовжено до 30 червня 2020 року (том 1, а.с. 19).

Об`єктом позички за цим Договором є Майно, вартість якого на час передачі користувачу становила 26 400 000 гривень, що стверджується п.1.2 Договору.

Відповідно до умов п.5.1 Договору при закінченні строку Договору, користувач зобов`язується протягом двох календарних днів повернути позичкодавцю об`єкт позички.

Згідно умов п.6.2 Договору при порушенні користувачем строку повернення об`єкту позички він повинен сплатити на поточний рахунок Позичкодавця неустойку у розмірі 1% від вартості об`єкту позички, встановленої цим Договором за кожен день прострочки.

Відповідно до положень п.п.8.1, 8.2, 8.3 Договір вважається укладеним з моменту його підписання. Цей Договір діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Строк надання позички може бути продовжено за згодою сторін. Кожна сторона вправі вимагати дострокового розірвання Договору.

До вищезазначеного Договору долучено Додаток №1, де зазначено перелік обладнання, що передається в користування як цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн на добу по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 14-17).

Відповідно до Акту приймання-передачі цілісного технологічного комплексу з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу по АДРЕСА_1 , від 01 липня 2018 року вбачається, що користувач прийняв, а позичкодавець здав цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу, обладнання якого змонтовано, випробувано і введено в експлуатацію в трьохповерховій будівлі з цокольним поверхом млина ТзОВ Віконт по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 18).

Власником будівлі млина з допоміжними спорудами по АДРЕСА_1 є ТзОВ Віконт, що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №207034081 від 16 квітня 2020 року (том 1, а.с. 44-46).

Власником обладнання є ОСОБА_1 , що стверджується долученими до матеріалів справи наказом за №221 від 09 червня 1996 року, актом приймання-передачі мукомельного технологічного обладнання ТзОВ Віконт від 19 жовтня 1999 року, видатковою накладною №РН-0001226 від 09 липня 2010 року, видатковою накладною №РН-0000206 від 27 вересня 2005 року, видатковою накладною №ВК-0000146 від 10 вересня 2012 року, договором-замовлення від 01 липня 2008 року, рахунком за №27 від 29 березня 2010 року, податковою накладною від 09 квітня 2010 року, договором купівлі-продажу від 11 лютого 2007 року за №3, видатковою накладною №ЛЮ-0000081 від 11 лютого 2007року, товарно-транспортною накладною №2 від 11 лютого 2007 року, видатковою накладною №ЛЮ-000002 від 11 лютого 2007 року, видатковою накладною №131604331 від 22 вересня 2016 року, товарно-транспортною накладною №131600744 від 22 вересня 2016 року, договором поставки від 15 березня 2011 року, накладними №28 від 15 березня 2011 року, від 01 березня 2001 року (том 1, а.с.166-183).

Доказів протилежного суду не надано.

Згідно наказу №221 від 09 червня 1996 року Ужгородський комбінат Хлібопродуктів, ОСОБА_1 відпущено ряд обладнання, 19 позицій якого зазначено у наказі, у тому числі сепаратор, ентолейтори РЗ-БЄР, деташер РЗ-БГД, дозатор, батареї циклонів 4БЦШ-450, вентилятор високого тиску, вентилятор середнього тиску, норія, вібропітатель БДГ, воронка випускна, ваговибійний апарат ДВМ, компресор, аспіраційний канал (том 1, а.с. 166).

Відповідно до акту приймання-передачі мукомельного технологічного обладнання ТзОВ Віконт, засновники ТзОВ Віконт ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , у зв`язку з припиненням господарської діяльності ТзОВ Віконт, цим актом погодили передачу у приватну власність ОСОБА_1 мукомельного технологічного обладнання (том 1, а.с. 167).

Згідно видаткової накладної №РН-0001226 від 09 липня 2010 року, позивачем придбано компресорна станція та повітрозбірник (том 1, а.с. 168).

Як вбачається із рахунку за №27 від 25 березня 2010 року та податкової накладної від 09 квітня 2010 року, позивачем придбано конвеєри шнекові (том 1, а.с. 173-174).

Згідно договору купівлі-продажу від 11 лютого 2007 року за №3, видаткової накладної №ЛЮ-0000081 від 11 лютого 2007 року, товарно-транспортної накладної №2 від 11 лютого 2007 року, ОСОБА_1 придбано розсів РЗ БРБ-6 (том 1, а.с. 176-177).

Відповідно до видаткової накладної №131604331 від 22 вересня 2016 року та товарно-транспортної накладної №131600744 від 22 вересня 2016 року, позивачем придбано Штабелер linde N20L (том 1, а.с. 179-180).

Як вбачається із договору поставки від 15 березня 2011 року, укладеного між позивачем та ТзОВ Ржевуськ млин, ОСОБА_1 придбано станок вальцевий А1-БЗ-ЗН б/у 5 штук (том 1, а.с. 181).

15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ТзОВ Віконт із заявою про дострокове розірвання Договору на підставі п.п.2.4.1, 2.4.2 з 23 квітня 2020 року (том 1, а.с. 20).

Повідомлення відправлено від імені ОСОБА_1 ТзОВ Віконт 16 квітня 2020 року і отримано 17 квітня 2020 року, що стверджується інформацією про відправлення та перевіркою статусу відстеження. (том 1, а.с. 21-23).

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існували договірні правовідносини, відповідач не виконав зобов`язання з повернення майна, отриманого у позичку, а тому дійшов висновку про зобов`язання ТзОВ Віконт повернути ОСОБА_1 цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна за договором безоплатного користування майном №2 від 01 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальність Віконт. Щодо вимог про стягнення пені суд врахував те, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищує розмір завданих позивачу збитків, оскільки договір користування майном, який був укладений між сторонами є безоплатний, тому прийшов до висновку, що розмір нарахованої позивачем пені слід зменшити до 10 000 гривень, відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що на виконання вищезазначеного Договору сторонами було вчинено дії по передачі та прийняттю майна - об`єкта Договору, тобто правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 статті 203 ЦК України) і внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому її прояву. Відповідачем не наведено доказів та судом не було встановлено фактів щодо наявності умислу в обох сторін правочину, введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Посилання відповідача на те, що при укладенні Договору були порушені вимоги п.7.5. Статуту, судом не було прийнято до уваги, оскільки відповідно до наданого Статуту Товариства, такий пункт Статуту відсутній. Відповідачем не надано суду іншої редакції Статуту. Згідно з вимогами ч.ч.2,3 ст.44 Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, який набрав чинності 17 червня 2018 року та був чинний у даній редакції станом на день укладення договору, рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників. Проте, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що вартість предмету оспорюваного правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів.

Відносно договору від 01 липня 2018 року, укладеного між сторонами, судом встановлено, що відбулось його наступне схвалення товариством, шляхом конклюдентних дій, які свідчать про прийняття до виконання правочину, а саме шляхом передання та прийняття майна, що стверджується Актом прийняття-передачі об`єкту Договору від 01 липня 2018 року, фактом укладення Договору про продовження строку дії Договору від 30 червня 2019 року, тривалим періодом дії оспорюваного Договору. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги про визнання правочину недійсним є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується, виходячи з такого.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Статтею 827 ЦК України визначено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Статтею 836 ЦК України передбачено, що якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Судом встановлено, що власником цілісного технологічного комплексу з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Сторони даний факт визнають і не заперечують.

01 липня 2018 року між TзOB Віконт, в особі старшого бухгалтера ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , укладено договір безоплатного користування майном №2, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав TзOB Віконт у безоплатне користування на строк до 30 червня 2019 року цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу (перелік обладнання, що входить в комплекс викладено в Додатку №1 до договору) вартістю 26 400 000 гривень, який користувач зобов`язався повернути позичкодавцеві після закінчення строку, встановленого договором.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що при закінченні строку Договору, користувач зобов`язується протягом двох календарних днів повернути позичкодавцю об`єкт позички (том 1, а.с. 11-13).

Відповідно до умов додаткової угоди від 30 червня 2019 року строк дії вищезазначеного договору від 01 липня 2018 року продовжено до 30 червня 2020 року (том 1, а.с. 19).

Відповідно до Акту приймання-передачі цілісного технологічного комплексу з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу по АДРЕСА_1 , від 01 липня 2018 року, складеного між ТзОВ Віконт (користувач) та ОСОБА_1 (позичкодавець) вбачається, що користувач прийняв, а позичкодавець здав цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу, обладнання якого змонтовано, випробувано і введено в експлуатацію в трьохповерховій будівлі з цокольним поверхом млина ТзОВ Віконт по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 18).

15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ТзОВ Віконт із заявою про дострокове розірвання Договору на підставі п.п.2.4.1, 2.4.2 з 23 квітня 2020 року (том 1, а.с. 20).

Повідомлення відправлено від імені ОСОБА_1 ТзОВ Віконт 16 квітня 2020 року і отримано відповідачем 17 квітня 2020 року, що стверджується інформацією про відправлення та перевіркою статусу відстеження. (том 1, а.с. 21-23).

Проте відповідач не прореагував на вказане повідомлення.

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами існувало договірні правовідносини, відповідач не виконав зобов`язання про повернення майна, отриманого в позичку, тому суд першої інстанції правомірно повернув ОСОБА_1 цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна за договором безоплатного користування майном №2 від 01 липня 2018 року.

Щодо зустрічного позову, судом встановлено, що на виконання вищезазначеного Договору сторонами було вчинено дії по передачі та прийняттю майна - об`єкта Договору, тобто правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 статті 203 ЦК України) і внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому її прояву. Відповідачем не наведено доказів та судом не було встановлено фактів щодо наявності умислу в обох сторін правочину, введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що при укладенні Договору були порушені вимоги п.7.5. Статуту, оскільки відповідно до наданого Статуту Товариства, такий пункт Статуту відсутній. Відповідачем не надано суду іншої редакції Статуту.

Також є не доведеними доводи заявника, що згідно з вимогами ч.ч.2,3 ст.44 Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, який набрав чинності 17 червня 2018 року та був чинний у даній редакції станом на день укладення договору, рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що вартість предмету оспорюваного правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи заявника, що ненадання відповідачем жодних доказів фіктивності вказаного правочину, пояснюють тим, що відповідач не був присутній на судових засіданнях у зв`язку із неналежним повідомленням його про ці засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, дана справа була призначена на 05 липня 2021 року, 05 серпня 2021 року та 27 вересня 2021 року, про що свідчать протоколи судового засідання, на яких був присутній представник ОСОБА_1 - адвокат Покотило Ю.В.

Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень №465 (судова повістка на 05 серпня 2021 року) та №038 (судова повістка на 27 вересня 2021 року), які повернулися на адресу суду, у зв`язку: ТзОВ Віконт адресат відмовився (том 2, а.с. 9-10).

Як вказано в п.4 ч.6 ст.272 ЦПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, відповідач ТОВ Віконт в силу вимог п.4 ч.6 ст.272 ЦПК України належним чином було повідомлено про день, місце і час розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 22 грудня 2021 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року слід поновити.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Віконт залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 вересня 2021 року.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 03 березня 2022 року.

Головуючий

Судді