Номер провадження: 22-ц/813/3528/22
Справа № 495/3069/20
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , в якому просить суд:

- встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідними сестрами;

- встановити факт належності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позовна заява вмотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла рідна сестра позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.10.2019 року.

Родинні відносини між позивачем та померлою сестрою підтверджуються свідоцтвом про народження сестри серії НОМЕР_2 від 22.12.1972 року, в якому вказано, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . У свідоцтві про народження позивача серії НОМЕР_3 від 23.06.1962 року вказано, що позивач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Згодом сестра позивача одружилась із ОСОБА_8 , що підтверджено свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 01.03.1993 року, змінивши прізвище на « ОСОБА_9 ».

Позивач вийшла заміж за ОСОБА_10 , 28.01.1982 року шлюб було розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 20.04.2018 року.

Після розлучення позивач одружилась із ОСОБА_11 , 05.04.1993 року шлюб було розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 23.07.2015 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, прізвище позивача після розірвання шлюбу зазначено як « ОСОБА_2 ».

Отже, родинність між позивачем та померлою сестрою підтверджено документально.

Однак, у написанні по-батькові позивача « ОСОБА_12 » не збігається з написанням по-батькові сестри « ОСОБА_13 ».

Після смерті сестри залишилась спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивач вчасно звернулась до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу, але 14 квітня 2020 року отримала письмову відмову у вигляді роз`яснення, яким нотаріус вказує про недоведеність родинних відносин, а також відсутності права власності на будинок у спадкодавця.

За час життя померла сестра не встигла оформити право власності на вказаний житловий будинок, відповідно до довідки №871 від 14.04.2020р. з погосподарської книги Мологівської сільської ради особовий рахунок власника вказаного будинку відкрито саме на померлу сестру позивача ОСОБА_3 .

У довідці №872 Мологівською сільською радою зазначено факт, що на момент смерті померла сестра постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За час життя померла ОСОБА_3 заповіт не складала, її чоловік помер, дітей не мали.

Твердження третьої сторони про наявність у 1970-х роках особливого рахунку за іншими особами не впливають на вимоги ОСОБА_2 , оскільки останній запис в погосподарській книзі відносно спірного будинку вказує про те, що особливий рахунок було зареєстровано саме за померлою ОСОБА_3 , а не за ОСОБА_14 чи кимось іншим. Доказів у вигляді визнання записів у погосподарській книзі недійсними не надано, а також не надано доказів фальсифікування або невірного чи неповного зазначення запису.

Згідно із записами в погосподарській книзі Мологівської сільської ради зазначений вище житловий будинок рахується за померлою ОСОБА_3 та остання за життя була власником особливого рахунку за цим будинком.

Отже, з матеріалів справи та доданих документів в якості доказів вбачається, що дійсно померлій ОСОБА_3 належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, однак за життя останньою не було зроблено реєстрації та отримано правовстановлюючий документ. Таким чином, не визнання права на спадкування буде порушенням Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та громадянина, які забезпечують особу правом мирно володіти своїм майном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування, задоволено частково. Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідними сестрами. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок АДРЕСА_1 . В іншій частині позовної заяви відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про часткове задоволення позову.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 14 грудня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 26 грудня 2022 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла рідна сестра позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.10.2019 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 44,2 кв.м., житловою площею - 27,1 кв.м.; літ.«а» - веранда; літ.«Б» - сарай; літ.«В» - літня кухня; літ.«в» - підвал; №1 - ворота; №2 - хвіртка; №3 - цистерна; №4 - огорожа.

Для реалізації свого спадкового права після померлої ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулась до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 .. Проте позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3. , у зв`язку з розбіжністю у написані по-батькові позивача « ОСОБА_12 » та по-батькові померлої сестри « ОСОБА_13 », а тому нотаріус не має можливості встановити родинні відносини. Крім того, нотаріусом зазначено, що відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове нерухоме майно та позивачу запропоновано звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, що підтверджується листом приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області від 14.04.2020р. №95/01-16.

На підтвердження факту родинних відносин позивачем надано свідоцтво про народження померлої сестри серії НОМЕР_2 від 22.12.1972 року, актовий запис №70, з якого вбачається, що ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . У свідоцтві про народження позивача серії НОМЕР_3 від 23.06.1962 року, актовий запис №31 вказано, що позивач ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла сестра одружилась із ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 01.03.1993 року, місце реєстрації Випасненська сільська рада Білгород-Дністровського району, Одеської області, актовий запис №18 та змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Позивач вийшла заміж за ОСОБА_10 , проте 28 січня 1982 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 20.04.2018 року, місце реєстрації Тарутинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №13.

Згодом, після розлучення, позивач одружилась із ОСОБА_11 , але 05 квітня 1993 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 23.07.2015 року, місце реєстрації відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Білгород-Дністровському району Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №55. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, прізвище позивача після розірвання шлюбу зазначено як « ОСОБА_19 ».

Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" (пункт 2) роз`яснив, що справи про спадкування розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на права та обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Встановлення факту родинних відносин для позивача має юридичне значення, оскільки дає позивачу підстави для реалізації свого права на оформлення спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 ..

Таким чином, заявлені вимоги позивача ОСОБА_2 в частині встановлення факту родинних відносин є обґрунтованими, оскільки надані докази достовірно свідчать про родинні відносини між позивачем ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_3 , тому вони підлягають задоволенню.

Щодо визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Як вбачається з виписки з погосподарської книги №3 Випасненської сільської ради за період 1974-1976 роки за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (глава сім`ї), син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , син - ОСОБА_21 , 1952 року народження. Дочка - ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , змінила місце проживання та виїхала до населеного пункту Велика Долина у 1976 році; дочка - ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , виїхала до м. Одеса у 1974 році; син - ОСОБА_21 виїхав до лісозаготовки у 1976 році.

Відповідно до даних погосподарської книги №3 Випасненської сільської ради за період 1977-1979 роки за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (глава сім`ї), син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , син - ОСОБА_21 , 1952 року народження.

Відповідно до даних погосподарської книги №8 Випасненської сільської ради за період 1980-1982 роки за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Відповідно до даних погосподарської книги Випасненської сільської ради за період 1983-1985 роки за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до даних погосподарської книги №5 Випасненської сільської ради за період 1986-1990 роки за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

01 березня 1993 року сестра позивача ОСОБА_25 одружилась із ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 01.03.1993 року, місце реєстрації Випасненська сільська рада Білгород-Дністровського району, Одеської області, актовий запис №18 та змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Відповідно до даних погосподарської книги Випасненської сільської ради за період 1991 - 1995 роки за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина).

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 від 08.08.1995 року, актовий запис №98.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УPCP 1963 року, тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно із ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно із ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно із ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_8 , його дружина ОСОБА_3 , відповідно до ст.549 ЦК України 1963 року, який був чинним на день смерті спадкодавця, фактично прийняла спадщину у вигляді житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, і що прийнята спадщина на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР належала ОСОБА_3 з моменту відкриття спадщини.

Доказами вступу в управління та володіння спадковим майном є те, що ОСОБА_3 як дружина була зареєстрована та спільно прожила з спадкодавцем ОСОБА_8 в спірному житловому будинку безпосередньо перед смертю, після смерті користувалась житловим будинком та проживала в ньому до дня своєї смерті, що підтверджується виписками з погосподарської книги Випасненської сільської ради за період 1991 - 1995 роки та з погосподарської книги №33 Випасненської сільської ради за період 1996-2000 роки, однак, не оформила своїх спадкових прав.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла.

Внаслідок смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 44,2 кв.м., житловою площею - 27,1 кв.м.; літ.«а» - веранда; літ.«Б» - сарай; літ.«В» - літня кухня; літ.«в» - підвал; №1 - ворота; №2 - хвіртка; №3 - цистерна; №4 - огорожа.

Спадкодавець ОСОБА_3 за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала у зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом.

У відповідності до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України час відкриття спадщини є днем смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно із ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

У відповідності до статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Правилами ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, що вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п.п.4.15 п.4 гл.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 282/20595 із змінами і доповненнями, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Згідно із п.1 ч.1 ст.49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України.

При зверненні до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачу було відмовлено, оскільки нотаріус не має можливості встановити родинні відносини з спадкодавцем та у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_3 на нерухоме майно.

В позові зазначено, що відмова нотаріуса, порушує право позивача на отримання спадкового майна, що стало підставою для звернення до суду. За життя померла ОСОБА_3 не встигла оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Проте, відповідно до довідки виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №871 від 14.04.2020 року за даними по господарської книги №24 по селу Випасне, особовий рахунок № НОМЕР_8 на житловий будинок АДРЕСА_1 відкрито саме на ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті була зареєстрована одна, інших осіб зареєстровано не було.

Крім того, з довідки Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №872 від 14.04.2020р. вбачається, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 була зареєстрована та постійного проживала за адресою: по АДРЕСА_1 . Тобто, враховуюче вищезазначене, позивач вважає, що спадкодавцю до смерті фактично належало спірне спадкове майно на підставі записів у погосподарських книгах.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами питання про право позивача на спірне майно (житловий будинок) не може бути вирішено в позасудовому порядку, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання за позивачем права власності на вищевказане майно.

Згідно із п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За даними технічного паспорту на житловий будинку АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 23.11.2019р., встановлено, що рік побудови будинку - 1918 рік та зазначений будинок має такі характеристики: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 44,2 кв.м., житловою площею - 27,1 кв.м.; літ.«а» - веранда; літ.«Б» - сарай; літ.«В» - літня кухня; літ.«в» - підвал; №1 - ворота; №2 - хвіртка; №3 - цистерна; №4 - огорожа.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №871 від 14.04.2020 року за даними по господарської книги №24 по селу Випасне, особовий рахунок № НОМЕР_8 на житловий будинок АДРЕСА_1 відкрито саме на ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті була зареєстрована одна, інших осіб зареєстровано не було.

З довідки Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №872 від 14.04.2020 року вбачається, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована та постійного проживала за адресою: по АДРЕСА_1 .

Відповідно до даних погосподарської книги Випасненської сільської ради за період 1991-1995 роки за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина), ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Відповідно до даних погосподарської книги №33 Випасненської сільської ради за період 1996-2000 роки за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина).

Відповідно до даних погосподарської книги №33 Випасненської сільської ради за період 1996-2000 роки за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина).

Відповідно до даних погосподарської книги №33 Випасненської сільської ради за період 2001-2005 роки за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина).

Відповідно до даних погосподарської книги №33 Випасненської сільської ради за період 2006-2010 роки за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина).

Відповідно до даних погосподарської книги №31 Випасненської сільської ради за період 2011-2015 роки за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина).

Відповідно до даних погосподарської книги №24 Випасненської сільської ради за період 2016-2020 роки за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте, станом на час смерті ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на вказаний будинок не було.

Відповідно п.3.1. листа ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами виник спір про спадкування нерухомого майна, у якому спадщина відкрилась і була прийнята після 01 січня 2004 року, тому застосуванню підлягають норми законодавства, що визначаються на час відкриття спадщини, а саме норми ЦК України та інше законодавство, яке регулювало виникнення права власності у спадкодавця, зокрема Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затверджена наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року №45/5 та іншими нормативними актами.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п.4 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP» затвердженої наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, чинною на момент будівництва спірного будинку, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Відповідно до абз.2 п.6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність в 1996 році, не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. У сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних будинків) станом на 1991 рік здійснювалось шляхом внесення відповідного запису у погосподарській книзі сільської ради та відкриття особового рахунку на ім`я власника.

Таким чином, на час будівництва спірного будинку, який побудований в сільському населеному пункті, реєстрація права власності не передбачалася.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За приписами пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах, які є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року.

Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

Згідно зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції).

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, спадкодавець ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними записами в по господарських книгах.

Щодо довідок, які надані Мологівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області сторонам по справі, суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Довідка виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №3704 від 21.10.2019 року, в якій зазначалось про фактичне місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 на день смерті, тобто станом на 22.02.1972 рік, видавалась на підставі даних, які зазначені у погосподарській книзі №5 за період з 1971-1973 роки.

Довідка виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №3703 від 21.10.2019р., в якій зазначався перелік осіб, зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 також на день смерті ОСОБА_28 станом на ІНФОРМАЦІЯ_12, видавалась на підставі даних, які зазначені у погосподарській книзі №5 за період з 1971-1973 роки.

Що стосується довідок виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №871 від 14.01.2020р. та №872 від 14.01.2020р., то при видачі вказаних довідок виконавчий комітет Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області керувався відомостями, які зазначені в погосподарській книзі №24 за період 2016-2020 роки, де в графі «прізвище ім`я по-батькові власників/відповідального квартиронаймача, користувача житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 » вказана ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Що стосується вимоги про встановлення факту належності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 44,2 кв.м., житловою площею - 27,1 кв.м.; літ.«а» - веранда; літ.«Б» - сарай; літ.«В» - літня кухня; літ.«в» - підвал; №1 - ворота; №2 - хвіртка; №3 - цистерна; №4 - огорожа, суд першої інстанції вмотивовано зазначив, що оскільки в судовому засіданні на підставі зазначених доказів достовірно підтверджено факт належності померлій ОСОБА_3 житлового будинку та вказаний факт є доведеним, а тому в задоволенні в цій частині вимог суд першої інстанції правильно відмовив.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк