Номер провадження 2/754/3124/22
30 грудня 2022 року Суддя Деснянського районного суду міста Києва Зотько Т.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовною заявою ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 було досягнута домовленість про укладання в майбутньому договору про надання послуг за умовами якого відповідач зобов`язався надати позивачці ряд оплатних послуг, а саме виготовити корпусні кухонні меблі та здійснити їх монтаж у відповідності до індивідуального схематичного плану, а вона зобов`язалася оплатити виготовлені відповідачем меблі та надані ним послуги. Так, 30.07.2021 позивачка передала відповідачу аванс у розмірі 31 400,00 грн. Окрім того, 26.01.2021 року на вимогу ОСОБА_2 , позивачка передала відповідачу аванс у розмірі 16 500, 00 грн., а якості завдатку за майбутнє виконання взятих на себе зобов`язань щодо надання послуг з виготовлення монтажу меблів, що підтверджується письмовою розпискою відповідача, викладеною на плані-схемі корпусних меблів. Таким чином, позивачка зазначає, що вона виконала взяті на себе зобов`язання належно та у повному обсязі. Однак, відповідач жодним чином не виконав взяті на себе зобов`язання як в обумовлений домовленістю строк, так і до теперішнього часу, а саме не з`явився для укладення договору про надання послуг в належній письмовій формі. Свої зобов`язання щодо виготовлення та монтажу корпусних кухонних меблів відповідач не виконав. 29.10.2021 року позивачкою було надіслано претензію в порядку досудового врегулювання спору з урахуванням вимог чинного законодавства. Проте, станом на час звернення до суду з позовом, дана вимога залишилась без задоволення, а відтак позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів.
Ухвалою Голосіївського суду м. Києва від 03.12.2021 р. зазначену позовну заяву передано до Деснянського районного суду м. Києва, для розгляду за підсудністю.
28.01.2022 вищевказана справа надійшла на адресу Деснянського районного суду м. Києва та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2022 року була передана в провадження судді Зотько Т.А.
Ухвалою судді від 02.02.2022 було відкрито провадження у вказаній справі з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвала про відкриття провадження по справі, матеріали позовної заяви з додатками були направлені відповідачу на адресу зазначену в позовній заяві.

Згідно рекомендованого повідомлення, кореспонденція суду, направлена на адресу відповідача, була залишена в абонентській скринці 08.03.2022. Відзиву на позов не надійшло.

У зв`язку з військовою агресією, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05.00 годин 24.02.2022.

Ухвалою судді від 31.05.2022 було подовжено строк розгляду справи на 90 днів.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідач про розгляд судом даного провадження повідомлявся судом належним чином. Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України суд вважає за можливе постановити заочне рішення у справі.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 627, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір,

сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти

договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім

договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного

договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Так, Верховний Суд в своїй Постанові від 17.06.2021 по справі № 711/5065/15- ц дійшов правового висновку про те, що завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Верховний Суд наголосив, що у випадку, якщо договору, який би за своєю

формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не

було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана

грошова сума є авансом, який підлягав поверненню. Верховний Суд наголошує, що за своєю правовою природою аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

Окрім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що на відміну від завдатку,

аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує

функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання

зобов`язання.

Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього

договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у

визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у

сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить

вимогам чинного законодавства.

Резюмуючи описану вище позицію, Верховний Суд вказує, що у разі, коли сторони

домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в

рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Аналогічні правові висновки сформовані Верховним Судом у своїх постановах від 28.08.2019 у справі №128/1885/14-ц та від 27.11.2019 у справі №520/6286/16-ц.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами.

В даному випадку факт укладання між позивачем та відповідачем усного договору підтверджується розпискою відповідача на індивідуальному схематичному плані, копію якого додано до матеріалів справи.

Доказів на спростування даних обставин відповідачем суду не надано.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

В свою чергу, відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також: при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою та звернення до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У спорах про захист прав споживачів тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, лежить на виконавці робіт, в свою чергу відповідачем не надано до суду доказів належного виконання своїх обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову.

Оскільки позивачка відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 908, 00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 12, 13, 76-81, 141, 174, 263 -265, 279, 280-283, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.526, 530, 610, 627, 628, 638 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) сплачені в якості авансу грошові кошти у загальному розмірі 47 900, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 908, 00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення суду виготовлено 30.12.2022.

Суддя: