Провадження №22-ц/812/672/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 липня 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу №484/260/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Шикері Ірини Анатоліївни у приміщенні цього суду 26 квітня 2022 року, повний текст якого складений 02 травня 2022 року, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

у с т а н о в и л а :

19 січня 2022 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця.

Позов мотивовано тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання умов та правил надання продукту кредитний карт від 23 травня 2016 року (далі Генеральна Угода) ОСОБА_2 отримала кредит, у розмірі 31054,09 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 померла, а її спадкоємцем на час відкриття спадщини є чоловік, відповідач у справі ОСОБА_1 , який постійно проживав разом із спадкодавцем на час смерті. У порушення умов договору позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, тому станом на дату смерті заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором перед банком склала 14020,93 грн. Позивачем до спадкоємця було направлено лист-претензію, однак жодних дій на погашення заборгованості спадкодавця вчинено не було.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість за кредитом в повному обсязі, а також судові витрати.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що в матеріалах справи є повідомлення «Укрпошти», про вручення йому судової повістки, причини неявки суду не відомі. Відзиву на позов не подав.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду від 26 квітня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів вартості даного спадкового майна, що необхідно для визначення меж відповідальності спадкоємця. Тому суд вважав, що підстав для задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором немає. Крім того, суд вказав, що позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором, існування якого не підтверджено матеріалами справи.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Сокуренко Н.О. вказує, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вартість та обсяг спадкового майна повинен доводити не позивач, а відповідач, який заперечує проти позовних вимог кредитора спадкодавця, та посилається на обґрунтування такої позиції на подібні висновку Верховного Суду, викладені у постановах від 29 січня 2020 року у справі №496/4363/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі №607/98/17, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12. Висновок суду про недоведеність існування кредитного договору між Банком та ОСОБА_2 спростовується тим, що 23 травня 2016 року ОСОБА_2 підписала Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт строком до 31 травня 2019 року, зі змісту якої вбачається створення сприятливих умов для погашення вже існуючої заборгованості, яку остання погашала за життя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися. Від представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Шевченка А.О. надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, заяви представників позивачки та відповідача, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Так, відмовляючи у позові, суд вважав, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вартості спадкової маси, а також що матеріали справи не підтверджують наявність кредитного договору, тому підстав для задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором немає.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 23 травня 2016 року між позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено Генеральну Угоду (далі-Угода), відповідно до якої останній було зменшено розмір заборгованості за кредитним договором № SAMDN0657 від 26 липня 2013 року та визначено розмір заборгованості за кредитним договором № SAMDN0657 від 26 липня 2013 року з дати підписання Генеральної Угоди у розмірі 33254 грн. (а.с.8).

Відповідно до підпункту 1.1.3 датою кінцевого погашення заборгованості за кредитним договором № SAMDN0657 від 26 липня 2013 року є 31 травня 2019 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № SAMDN0657 від 26 липня 2013 року позичальник зобов`язується в день підписання Угоди мати залишок у відкритому у Банку рахунку в сумі 2200 грн. (пункт 1.2 Угоди).

Терміном повернення кредиту, який зазначено в підпункту 1.1.3 Генеральної Угоди, є другий день з моменту такого порушення (підпункт 1.3.1 Угоди).

Вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня за днем повернення кредиту (другий день), вважається простроченою (підпункт 1.3.2 Угоди).

На наступний день за днем повернення кредиту (другий день) позичальник сплачує банку штраф за договором № SAMDN0657 від 26 липня 2013 року у розмірі 2549,68 грн. (підпункт 1.3.3 Угоди).

Відповідно до пункту 2.1 Угоди банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 31054,10 грн. на строк 36 місяців з 25 травня 2016 року по 31 травня 2019 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 31054, 10 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, виплаті процентів в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, зазначені в Заяві, Умовах та правилах термінів. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник сплачує банку грошові кошти в сумі 1126,64 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, процентам, а також інші платежі відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 травня 2019 року.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 кредитні кошти на умовах, передбачених Угодою.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи, підписана представником Банку та ОСОБА_2 23 травня 2016 року Генеральна Угода містить домовленості сторін щодо валюти кредиту, типу кредитного ліміту, процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку та строків повернення заборгованості, видів та підстав відповідальності позичальника (штраф) за порушення умов договору.

Таким чином ОСОБА_2 , підписавши Генеральну угоду, пройшовши ідентифікацію клієнта, уклала з позивачем кредитний договір.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання декількох документів) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг - кредитування, сплати процентів за користування кредитними коштами, виконання умов договору, підстави та розміри відповідальності за порушення договору.

За умовами укладеної Генеральної угоди Банк надав ОСОБА_2 грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки, яка є іменним (з ідентифікатором власника) грошовим оплатно-розрахунковим банківським документом, який використовується для надання споживчого кредиту.

Більш того, факт укладення ОСОБА_2 кредитного договору відповідачем не оспорюється.

За такого колегія вважає висновок суду про те, що матеріали справи не підтверджують наявність кредитного договору, не відповідає зазначеним вище обставинам, які підтверджені наявними у справі доказами.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення (невиконання) зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши ОСОБА_2 кредит у вигляді ліміту на кредитну картку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 померла, що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 35).

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем (а.с.7), на дату смерті ОСОБА_2 заборгованість позичальника перед позивачем за Генеральною Угодою від 23 травня 2016 року становить 14020,93 грн. та складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) - 13796,57 грн. та залишку заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість - 224,36 грн.

Доказів іншого суду не надано.

Згідно із фотокопією спадкової справи № 473/2018, заведеної щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , донька померлої ОСОБА_3 - від прийняття спадщини відмовилась (а.с.72-86).

Із заявою про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся чоловік померлої ОСОБА_1 16 листопада 2018 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого отримав у власність як єдиний спадкоємець ОСОБА_2 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

29 квітня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Першої первомайської державної нотаріальної контори з претензією кредитора та просило включити кредиторські вимоги банку в спадкову масу, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ та повідомити спадкоємців померлої ОСОБА_2 про наявність заборгованості перед банком у розмірі 14020,93 грн. (а.с.37).

25 травня 2021 року державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори була надана інформація Банку, яку він отримав 04 червня 2021 року, про те, що претензія кредитора до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 була зареєстрована по книзі обліку і реєстрації спадкових справ 25 травня 2021 року за № 645 та долучена до матеріалів спадкової справи (а.с.38).

04 серпня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надіслало лист-претензію ОСОБА_1 з вимогою сплатити заборгованість ОСОБА_2 в розмірі 14020 грн. 93 коп. (а.с. 38).

У зв`язку із тим, що претензія кредитора до спадкоємця позичальника залишилась без задоволення, Банк звернувся з позовом.

За такого, у справі, яка переглядається, між Банком та відповідачем виник спір щодо повернення останнім заборгованості за кредитним договором як спадкоємцем позичальника.

Предметом позову у цій справі є вимога кредитора до спадкоємця боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Відповідно до статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи, її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України.

Як визначився Верховний Суд у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 751/8658/15-ц, вирішуючи спори про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Вирішуючи указаний спір, суд першої інстанції зазначених правових позицій в достатній мірі не врахував.

Так, встановивши, що спадщину після смерті позичальника ОСОБА_2 прийняв лише її чоловік відповідач по справі ОСОБА_1 , суд відмовив Банку у позові, пославшись на ненадання позивачем доказів вартості спадкового майна.

Колегія суддів вважає за необхідне вказати на помилковість висновку суду про те, що докази вартості спадкового майна має надавати позивач кредитор спадкодавця.

Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який закріплений у частині 1 статті 81 ЦПК України та передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц.

Тому висновки суду про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують вартість спадкового майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суд безпідставно поклав обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача.

Між тим, суд першої інстанції не перевірив, чи дотримано позивачем строки, визначені частинами 2, 3 статті 1281 ЦК України щодо направлення вимоги до спадкоємця боржника (позичальника).

Так, в порушення вимог процесуального закону щодо обов`язку доказування Банк, звертаючись до суду, не надав доказів, коли саме йому стало відомо про смерть позичальника ОСОБА_2 (відкриття спадщини щодо її майна), тому відсутні підстави для перевірки у цій справі дотримання позивачем положень частини 2 статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин.

Між тим, претензія кредитора АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо погашення спадкоємцями ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 23 травня 2016 року була направлена до Першої первомайської державної нотаріальної контори 29 квітня 2021 року, а претензія до спадкоємця ОСОБА_2 ОСОБА_1 04 серпня 2021 року (а.с. 37, 38).

За умовами укладеної між позивачем та ОСОБА_2 . Генеральної угоди погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником шляхом внесення щомісячного платежу в сумі 1126,64 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, процентам, а також інші платежі відповідно до Умов та правил з 1 по 25 число кожного місяця. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 травня 2019 року (пункт 2.1).

Також сторони кредитного договору у пункті 2.2 визначили, що у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості, визначених цією угодою більш ніж на 31 день, за зобов`язаннями, строк яких не настав, строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення.

Згідно наданому позивачем розрахунку заборгованості в останнє погашення за генеральною угодою за ОСОБА_2 було здійснено в повному розмірі щомісячного платежу 1130 грн. 23 березня 2018 року, а 10 травня 2018 року лише частково - в сумі 117 гру. 27 коп. Тобто, починаючи з 27 травня 2018 року (32 день з 26 травня 2918 року - після настання строку оплату чергового платежу) для позичальника ОСОБА_2 настав строк повернення кредиту в цілому.

Тому, на виконання вимог частини 3 статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» мало звернутися з вимогою до спадкоємців ОСОБА_2 до 27 травня 2019 року, а тому направивши 29 квітня 2021 року претензію кредитора до нотаріальної контори, а 4 серпня 2021 року - до спадкоємця ОСОБА_2 ОСОБА_1 , позивач пропустив визначені частинами 2, 3 статті 1281 ЦК України строки, що позбавляє його права вимоги в силу частини 4 статті 1281 ЦК України.

Саме з цих підстав позов не може бути задоволений.

Оскільки висновок суду першої інстанції про відмову у позові вірний, але зроблений з неправильним застосуванням положень матеріального права, а саме статті 1281 ЦК України, в силу положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

При цьому колегія суддів, встановивши неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, вважає за можливе на підставі вимог частини 4 статті 367 ЦПК України не обмежуватися доводами апеляційної скарги.

Щодо надання позивачем до апеляційної скарги виписки за договором № б/н за період 23 травня 2016 26 листопада 2021 років щодо ОСОБА_2 , то колегія суддів її не розглядає, виходячи з такого.

Частинами 1-3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 81 ЦПК України (1, 2, 4, частини ) визначений наступний порядок подання доказів.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції щодо прийняття нових доказів обмежені.

Подавши разом з апеляційною скаргою новий доказ - виписку за договором № б/н за період 23 травня 2016 26 листопада 2021 років щодо ОСОБА_2 , Банк не обґрунтував, чому цей доказ не був поданий разом із позовною заявою, а також не навів будь-яких поважних причин, чому новий доказ поданий з порушенням визначеного законом порядку, які можна було б віднести до виняткових випадків. Більш того позивачем клопотання про долучення нового доказу не подавалось

Оскільки позивач порушив визначений статтею 81 ЦПК України порядок подання доказів, що позбавило суд першої інстанції надати вказаній виписці відповідну оцінку, і не надавав апеляційному суду доказів неможливості подання цієї виписки до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також будь-якого клопотання про долучення доказів не заявляв, колегія суддів не прийняла довідку про умови кредитування до розгляду.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що зміна рішення суду апеляційним судом не призвела до задоволення позовних вимог, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які з урахуванням відмови у позові покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367-369, 374-376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повний текст постанови складений 19 липня 2022 року