Головуючий у І інстанції Янченко А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення винагороди,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього 11 585 дол. США винагороди, посилаючись на те, що 23 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_2 за договором позики взяв у нього в борг 35 000 доларів США для закупки товарів з подальшою реалізацією. Кошти відповідач зобов`язався повернути 25 березня 2020 року, однак борг до цього часу не повернув.

Згідно ст. 1048 ЦК України винагорода для позикодавця встановлена відповідачем у розмірі десяти відсотків від всієї суми щомісячно до дня фактичного повернення всіх грошових коштів.

Позивач у позові просив суд стягнути з відповідача винагороду, обраховану за період з 01 квітня 2021 року по 30 червня 2021 року, у розмірі 11 585 доларів США.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та вирішити справу по суті спору.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що в позовній заяві він просив стягнути винагороду тільки з 01.04.2021 року по 30.06.2021 року. При цьому, суд вийшов за межі позовних вимог і відмовив йому повністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач, який повідомлявся про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії розписки, власноруч написаної відповідачем, 23 жовтня 2019 року за договором позики ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 35 000,00 дол. США строком на 5 місяців, які зобов`язався повернути 25 березня 2019 року, а також повернення боргу можливе і 25 січня 2020 року (а.с.3).

У позовній заяві позивач вказав, що сторонами було погоджено дату повернення коштів - 25 березня 2020 року.

Таким чином, факт передачі коштів підтверджується наданою відповідачем позивачу розпискою від 23 жовтня 2019 року. Згідно цієї розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу зазначену суму позики через п`ять місяців, зазначивши дату повернення грошових коштів 25 березня 2019 року. При цьому, згідно розписки від 23 жовтня 2019 року відповідач позичив у позивача грошові кошти строком на п`ять місяців, відтак правильним є висновок суду про те, що в розписці допущена описка в написанні дати повернення грошових коштів - «25 березня 2019 року» замість правильного «25 березня 2020 року».

Як вбачається з матеріалів справи, сторони домовились, що згідно частини 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України винагороду для позикодавця сторонами встановлено у розмірі 10% від усієї суми позики щомісячно до дня повного фактичного повернення кредитору ОСОБА_1 усіх грошових коштів.

Підставою позовних вимог ОСОБА_1 є невиконання відповідачем зобов`язань щодо сплати процентів за договором позики в обумовленому розмірі, які ОСОБА_1 позиціонує як винагороду позикодавця за мінусом основної суми боргу за період з 01 квітня 2021 року по 30 червня 2021 року у розмірі 11 585 дол. США.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України також дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування позиченими грошовими коштами.

Згідно із вимогами статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі № 10/11534/13-ц, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, зі спливом строку, на який була надана позика, припиняється право позикодавця нараховувати проценти за договором.

Відповідно до заявлених позовних вимог ОСОБА_1 на підставі положень статей 534, 1046, 1048 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 винагороду позикодавця (проценти) за період з 01 квітня 2021 року по 30 червня 2021 року у розмірі 11 585 дол. США, яка встановлена у розписці від 23 жовтня 2019 року у формі 10% від всієї суми позики щомісячно, оскільки позичальник до цього часу не повернув йому всю суму позики та не сплатив відсотки за весь час користування грошима.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право позивача, як кредитодавця, нараховувати проценти згідно умов договору припинилося зі спливом строку, на який була надана позика (25 березня 2020 року), відтак вимога позивача про стягнення з відповідача нарахованих ним процентів за період з 01 квітня 2021 року по 30 червня 2021 року, тобто після закінчення строку, на який була надана позика, не відповідає вимогам діючого законодавства та є необґрунтованою.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

В зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: