Справа № 202/168/17
Провадження № 2/202/846/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 , про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В січня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів, відповідно до якої просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь кошти за невиконання умов Договору завдатку від 04 травня 2016 року у сумі завдатку 20000 доларів США, що на момент пред`явлення позову є еквівалентом 520000,00 грн. з подальшим визначенням еквіваленту на день ухвалення рішення; стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь додаткову суму завдатку у розмірі 20000,00доларів США, що на момент пред`явлення позову є еквівалентом 520000,00 грн. з подальшим визначенням еквіваленту на день ухвалення рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2017 року справа розподілена судді Мороз В.П., ухвалою якого від 12 січня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до попереднього судового розгляду.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 подав позовну заяву в новій редакції до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів та визнання права власності, відповідно до якої просив суд: визнати за ним право власності на господарське приміщення № 133 загальною площею 101,9 кв.м., розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по АДРЕСА_1 , на гараж № НОМЕР_1 загальною площею 28,7 кв.м., розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по АДРЕСА_1 , на земельну ділянку розміром 0,075 га (кадастровий номер земельної ділянки: :01:306:0060), для ведення садівництва, що розташована за адресою: с/т «Лазурь» на території Піщанської сільської ради Новомосковського району, Дніпропетровської області на садовий будинок АДРЕСА_2 , на 55/100 частину домоволодіння номер АДРЕСА_3 , земельну ділянку, площею 0,0853 га, що знаходиться по АДРЕСА_3 та зобов`язати позивача виконати умови п. 4 Договору завдатку від 04 травня 2016 року щодо повного розрахунку з ОСОБА_3 за придбане нерухоме майно, шляхом проведення доплати їх вартості в сумі 4 740 000 (чотири мільйона сімсот сорок тисяч) гривень 00 копійок.

ОСОБА_1 , у свою чергу звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що перебувала з відповідачем ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі з 30.10.1971 року. В 2001 році їй запропонували придбати частину домоволодіння АДРЕСА_3 та земельної ділянки, площею 0,0853 га. за даною адресою. Зазначені 55/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 було придбано за її особисті кошти, а оскільки вона постійно перебувала у закордонних відрядженнях, то в неї з чоловіком була домовленість про те, що будинок буде оформлено на нього, але він виступить титульним власником. Придбавши це домоволодіння, за свої особисті кошти та на кошти своєї доньки, розпочали в ньому робити ремонт та переобладнання, цими питаннями займався чоловік.

В 2005 році у неї з чоловіком з`явилася нагода придбати земельну ділянку 0,075 га., для ведення садівництва, що розташована за адресою: с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського району, Дніпропетровської області.

На придбання зазначеної земельної ділянки були витрачені її особисті кошти, договір купівлі-продажу земельної ділянки було оформлено на чоловіка. В подальшому за спільним з чоловіком рішенням, за особисті кошти позивачки та коштів доньки було розпочато будівництво садового будинку АДРЕСА_4 , с. «Лазурь» Дніпропетровського фурнітурного заводу. Після завершення будівництва садового будиночку чоловік займався оформленням документів та запевнив позивачку, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно буде оформлено на його ім`я.

Однак , як згодом їй стало відомо, що ОСОБА_3 , ввівши її в оману та приховавши від неї наступний факт, а саме, що 6 травня 2005 року був оформлений між ним та третьою особою та укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який за згодою сторін оформлено у вигляді довіреності з правом розпорядження земельною ділянкою 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою: с/т «Лазурь» Піщанської сільської ради, Новомосковського району, Дніпропетровської області. Надана довіреність від 06 травня 2005 року посвідчена приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О. та зареєстрована в реєстрі за №592, відповідно якої позивач має право користування та відчужувати цю земельну ділянку.

Тобто, видачею довіреності було приховано інший правочин, який дійсно мав місце , а саме угоду купівлі-продажу земельної ділянки, тобто вищезазначена довіреність є удаваним правочином.

Згодом їй стало відомо, що ОСОБА_3 вважаючи, що придбане та побудоване майно є спільним майном подружжя, тому з метою уникнення у майбутньому розподілу майна, 01 липня 2005 року уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки на ім`я своєї коханки ОСОБА_5 , та більш того у подальшому на ім`я коханки чоловіка ОСОБА_5 було оформлено та видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на садовий будинок АДРЕСА_4 , с. «Лазурь» Дніпропетровського фурнітурного заводу.

Вказала, що вона постійно користується та проживає в даному садовому будинку, особисто дбає про цей будинок, який будувала за свої кошти з самого фундаменту і до закінчення будівництва.

Вважає вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки таким, що кладений з грубим порушенням її прав та вимог чинного законодавства, та підлягає визнанню недійсним з моменту укладання та оформлення.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд визнати довіреність від 06 травня 2005 року від ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О., та зареєстровану в реєстрі за № 592, на розпорядження земельної ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області - удаваним із моменту його укладення; визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , 06 травня 2005 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, 0,074 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області, який був укладений 01 липня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , та посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 290 та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯБ №402194, виданий 11.01.2006 року на ім`я ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» на території Піщанської сільради, Новомосковського району, Дніпропетровської області (кадастровий номер::01:306:0060); припинити за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою: с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області; скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 12.05.2008 року на ім`я ОСОБА_5 , на підставі розпорядження № 147 від 06.02.2008 р. на садовий будинок АДРЕСА_2 ; припинити за ОСОБА_5 право власності на садовий будинок АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на земельну ділянки, 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського р-ну, Дніпропетровської області та на садовий будинок АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 55/100 частину домоволодіння номер АДРЕСА_3 та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯБ №878708, виданий 31.05.2006 року на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0853 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою; АДРЕСА_3 (кадастровий номер::02:376:0070); визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,0853 га, (кадастровий номер: :02:376:0070), що знаходиться по АДРЕСА_3 та солідарно стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом в якому просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики, у розмірі 70 000 доларів США, що по курсу на день пред`явлення позову становить 1 890 000 грн. 00 коп. та пеню за невиконання зобов`язань у розмірі 49 700 доларів США, що по курсу на день пред`явлення позову становить 1 341 900 грн. 00 коп., також просив суд визнати недійсним договір дарування 55/100 частини домоволодіння номер АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_5 , припинити за ОСОБА_5 право власності на 55/100 частини домоволодіння номер АДРЕСА_3 та повернути сторони у первісний стан та зобов`язати їх повернути один одному все одержане на виконання цього договору, визнати недійсним договір купівлі продажу господарського приміщення № НОМЕР_2 , розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, який був укладений 15 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 616, припинити за ОСОБА_5 право власності господарське приміщення № НОМЕР_2 , розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську та повернути сторони у первісний стан та зобов`язати їх повернути однин одному все одержане на виконання цього договору, визнати недійсним договір купівлі продажу гаража № НОМЕР_1 , розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську, який був укладений 15 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 618, припинити за ОСОБА_5 право власності на гараж № НОМЕР_1 , розташованого у гаражно-будівельному кооперативі «Кіровець» по вулиці Сергія Лазо в місті Дніпропетровську та повернути сторони у первісний стан та зобов`язати їх повернути однин одному все одержане на виконання цього договору.

Заочним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 рокув задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів та визнання право власності відмовлено у повному обсязі .

Позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_7 задоволено у повному обсязі.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року скасовано.

Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строк на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою якої 05 листопада 2018 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в загальному позовному провадженні.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів та визнання права власності - залишено без розгляду.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 , про визнання права власності - залишено без розгляду.

Позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та стягнення коштів - залишено без розгляду.

Ухвалою колегії судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2021 року в частині залишення без розгляду зустрічної позовної заяви заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_6 , про визнання права власності скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В іншій частині ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 червня 2021 року залишено без змін.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року справу прийнято до провадження та почато підготовче провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження.

Позивач ОСОБА_1 в жодне судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином, через свого представника та шляхом направлення на її адресу судових повісток, про причини неявки суд не повідомила. Дана справа перебуває в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська з 2017 року, за цей період позовна заява ухвалою суду залишалась без розгляду через неявку позивача та його представника у судові засідання, яка в подальшому оскаржувалась позивачем в апеляційному порядку та скасовувалась, а справа повернулася для продовження розгляду (т.3 а.с. 85-87, 127-132). Крім того суд приймає до уваги що позивачкою неодноразово оскаржувалася ухвала суду від 12 січня 2017 року по відкриття провадження у справі (т.2 а.с.62,63, 103-104,142-143).

З огляду на те, що у позивача було достатньо часу скористатись своїми процесуальними правами, заявити необхідні клопотання, витребувати або подати необхідні докази у справі справи, з урахуванням того, що позивач оскаржила ухвали про залишення позову без розгляду, зважаючи на приписи ч. 1ст. 223 ЦПК України, суд доходить висновку, що неявка позивачки не перешкоджає розгляду справи по суті та вважає за необхідне здійснити розгляд справи за її відсутності.

Від відповідача ОСОБА_5 до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Левченко ОСОБА_8 та третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину неявки суд не повідомили. Заяв та клопотань до суду не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, заслухавши відповідача ОСОБА_5 в підготовчому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 жовтня 1971 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с.32)

01 липня 2005 року між ОСОБА_3 , що діяв від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого Продавець продав, а Покупець купила земельну ділянку розміром 0,075 га. для ведення садівництва, що розташована за адресою: с/т «Лазурь», Піщанської сільради, Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки серії ВСВ №631652 від 01 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко М.П., за реєстровим № 290 (т.1 а.с.36-37).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯБ №402194 виданого ОСОБА_5 вона є власником земельної ділянки 0,0740 га, яка розташованаза адресою: с/т «Лазурь» на території Піщанської сільської ради Новомосковського району цільове призначення для ведення садівництва, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 липня 2005р. №290 ( т.1 а.с.33).

Згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.08.2008 року, видане Новомосковською районною державною адміністрацією, ОСОБА_5 є власником садового будинка, АДРЕСА_4 ( а.с.34).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Новомосковське районне комунальне підприємство бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 12.05.2008 №18775189, реєстраційний номер 23202977, зареєстровано право власності за ОСОБА_5 на садовий будинок, АДРЕСА_4 , номер запису 47 в книзі 1 ( т.1 а.с.35).

24.10.2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №3846, за яким ОСОБА_3 купив 55/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 . Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, право власності на яку було оформлене на ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 01.03.2006 року №116/34. Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу право власності на зазначену частину домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_3 (т.1 а.с.66)

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯБ №878708 видано ОСОБА_3 він є власником земельної ділянки 0,0853 га, яка розташована на території АДРЕСА_3 , цільове призначення обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі рішення Дніпровської міської ради від 01.03.2006 року №116/34 (т.1 а.с.50).

09.10.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування 55/100 частин домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Кулінічем А.С. та зареєстрований в реєстрі за №598, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар вищезазначені 55/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 . Відповідно до п.15 цього договору, відчуження 55/100 частин домоволодіння відбувається за письмовою згодою дружини дарувальника ОСОБА_1 (т.1 а.с.41,42).

На підставі зазначеного договору дарування за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на зазначену частину вказаного домоволодіння, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24197104 від 20.10.2009 року (т.1, а.с.44).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, положення якого діяли на час придбання подружжям ОСОБА_3 спірного нерухомого майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Об`єкти права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 61 Сімейного кодексу України.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні судів м. Дніпропетровська перебували цивільні справи між сторонами в яких предметом спору було нерухоме майно, щодо якого заявлені позовні вимоги позивачем ОСОБА_1 .

Так в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №2-7259/11 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору дарування. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2020 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року залишено без змін.

В ході розгляду справи встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровска від 19 липня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

В матеріалах справи міститься копія письмової заяви ОСОБА_1 від 09 жовтня 2009 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С. 09 жовтня 2009 року, зареєстрованої в реєстрі за №597, копія якої надана ним суду, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , що перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 з 30 жовтня 1971 року, надає свою згоду чоловіку ОСОБА_3 на дарування ОСОБА_5 55/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 , яке придбане під час шлюбу.

У вказаній вище заяві ОСОБА_1 зазначила, що такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї та погоджується з тим, щоб умови договору дарування визначалися її чоловіком самостійно, укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Отже судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме домоволодіння 55/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 , яке придбане під час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,075 га для ведення садівництва, що розташована за адресою с/т «Лазурь» Піщанської сільради, Новомосковського району Дніпропетровської області, права власності на садовий будинок АДРЕСА_4 , то суд виходить з наступного.

Також в провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа №2-3417/11, провадження №2/0202/46/2018 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , про визнання правочинів недійсними, припинення права власності, застосування реституції. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Рішення набрало чинності 21.08.2018 року.

Судом встановлено, що 01 липня 2005 року між ОСОБА_3 , що діяв від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 купила земельну ділянку розміром 0,075 га. для ведення садівництва, що розташована за адресою: с/т «Лазурь», Піщанської сільради, Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується договором купівлі -продажу земельної ділянки серії ВСВ №631652 від 01 липня 2005 року посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко М.П., за реєстровим № 290. З огляду не те, що ОСОБА_3 в період з 1971 року по 2011 рік перебував в зареєстрованому шлюбі, можливість перебування в шлюбі одночасно з декількома особами виключена, у суду відсутні підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу. За цих обставин не може бути застосована норма щодо визнання спірного майна таким, що було набуто подружжям за період шлюбу, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно придбано подружжям ОСОБА_10 в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя та було відчужене за згодою подружжя.

Щодо позовних вимог позивача в частині удаваності правочинів, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що "за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином".

У такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Для визнання договорів купівлі-продажу удаваними слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено інший договір, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Однак позивач ОСОБА_1 не була стороною вказаних правочинів. Доказів того, що при укладені вказаного правочину були порушенні права ОСОБА_1 не надано, у зв`язку з чим суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із вищевикладеного, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заявлений позов є безпідставним, оскільки, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на обґрунтування заявлених вимог, а також на спростування заперечень відповідача.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі. .

Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності, оскільки оскаржувані правочини булим вчинені в період з 2005 по 2009 роки, то суд зазначає, що оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, у задоволенні такого позову відмовляється саме з цієї підстави. Тобто сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог (постанова Верховного Суду від 03.02.2022 № 758/10335/16-ц).

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України оскільки позивачу відмовлено в позові, а при подачі позову нею судовий збір не сплачувався, так як в матеріалах справи наявне клопотання про відстрочення сплати судових витрат до ухвалення рішення по справі, а оскільки ОСОБА_1 відмовлено в позові, то з неї на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8000 грн.

Керуючись: ст.ст.57,60 СК України, ст. ст. 15,16, 203, 215, 235 ЦК України, ст.ст. 4,13,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_6 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_7 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП: НОМЕР_8 ), третя особа ОСОБА_6 ( АДРЕСА_10 , РНОКПП: НОМЕР_9 ), про визнання права власності- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір в розмірі 8000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.П. Слюсар