ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2634/21 Номер провадження 22-ц/814/856/22Головуючий у 1-й інстанції Ситник О. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Астарта Прихоролля»

на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 грудня 2021 року, постановлену суддею Ситник О.В., повний текст ухвали складено - дата не вказана

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астарта Прихоролля» про визнання недійсною додаткової угоди та повернення земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астарта Прихоролля» про визнання недійсною додаткової угоди та повернення земельної ділянки.

29.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, в якому просив суд забезпечити позов шляхом заборони відповідачу після збору урожаю 2021 року проводити будь-які дії, пов`язані з обробітком та засіванням належної йому земельної ділянки.

Заява мотивована тим, що на розгляді у суді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Астарта Прихоролля» про визнання недійсною додаткової угоди та повернення земельної ділянки. Позивачу стало відомо, що відповідач, незважаючи на наявний спір у суді, після збирання урожаю цього року, має намір знову засіяти спірну земельну ділянку відповідною сільськогосподарською культурою з тим, щоб, на його думку, відтермінувати її повернення йому, що може істотно і надовго ускладнити виконання рішення суду та ефективний захист і поновлення його прав, за захистом яких він звернувся до суду. Позивач вказує, що з цією метою сторона відповідача вдається до затягування розгляду справи шляхом ініціювання відкладень судових засідань.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову -задоволено.

Заборонено Товариству з обмеженою відповідальністю «Астарта Прихоролля» після збору врожаю 2021 року проводити будь-які дії, пов`язані з обробітком та засіванням належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 5,0918 га, кадастровий номер : 00:003:0055, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території колишньої Петрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області та яка належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.03.2015 року.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що суд дійшов висновку про співмірність вимог заяви про забезпечення позову вимогам позову, з яким заявник звернувся до суду, а тому є підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Астарта Прихоролля», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, зазначених у заяві про забезпечення позову, відносно спірної земельної ділянки, а тому припущення позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обгрунтувань не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. Зазначає, що із змісту заяви вбачається, що позивач шляхом вжиття заходів забезпечення позову фактично намагається позбавити відповідача можливості виконувати свої законні права згідно діючого договору оренди землі, який не визнаний недійсним і право оренди на підставі якого не є скасованим. Позивач і сам зазначає, що земельна ділянка наразі перебуває у зареєстрованому праві користування відповідача, а договір оренди земельної ділянки, термін якого продовжений додатковою угодою№2 від 04.01.2017 року, станом на дату подання як позову, так і заяви про забезпечення позову, не припинено. Вказує, що судом першої інстанції передчасно та упереджено прийнято рішення про заборону відповідачем проводити будь-які дії пов`язані з обробітком та посівом земельної ділянки позивача, а фактично виконувати умови законного договору. Запропоновані позивачем заходи забезпечення позову не є співмірними з предметом позову і за своїм змістом і способом фактично є вирішенням спору по суті, що відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України є неприпустимим. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18. Вказує, що суд не обгрунтував підстави, за яких він надав перевагу майновим інтересам позивача перед аналогічними майновими інтересами іншої особи. Вказує, що у продовж дії договору оренди земельної ділянки позивачу була нарахована та сплачена орендна плата за земельну ділянку, розмір якої становить 25 999,96 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що на розгляді у Миргородському міськрайонному суді Полтавської області перебуває цивільна справа № 541/2634/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Астарта Прихоролля» про визнання недійсною додаткової угоди та повернення земельної ділянки, в якій позивач вказує, що договір оренди землі, який був укладений 23.03.2015 року строком на 5 років між ним та Агрофірмою «Миргородська», а нині ТОВ «Астарта Прихоролля», яка є правонаступником останньої (п. 39 договору - перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору) закінчився, оскільки відповідно до цього договору п. 8 договір укладено на 5 років, але в будь якому випадку діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем, тобто до кінця 2020 року .

Предметом позову є додаткова угода, яка пройшла державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права між позивачем та ТОВ Агрофірма Миргородська від 04.01.2017 року.

Строк договору про оренду землі цією додатковою угодою продовжено до 31.12.2030 року.

Позивач стверджує, що ця додаткова угода є спірною, оскільки ним, як власником, додаткова угода не укладалася і не підписувалася, тобто строк дії договору закінчився і просить повернути земельну ділянку.

По справі вбачається, що на час відкриття провадження у справі у позивача ОСОБА_1 у власності перебуває земельна ділянка площею 5,0918 га, кадастровий номер : 00:003:0055, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території колишньої Петрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області.

Вимогою забезпечення позову є заборона відповідачу після збору врожаю у 2021 році проводити будь які дії пов`язані з обробітком та засіванням земельної ділянки, яка і є власністю заявника.

Обставин, які б підтверджували настання у відповідача збитків від задоволення чи незадоволення позову, не вбачається, а також те, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може утруднити вчасно виконання рішення суду.

Однак, з огляду на надані позивачем докази на підтвердження предмету та підстав заяви, суд дійшов висновку про співмірність вимог заяви про забезпечення позову вимогам позову, з яким заявник звернувся до суду, а тому є підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання недійсною додаткової угоди №1 від 04.01.2017 року до договору оренди землі №661 від 23.03.2015 року, якою змінено строк дії основного договору оренди землі до 31.12.2028 року, та зобов`язати відповідача після закінчення збору врожаю 2021 року повернути позивачу земельну ділянку.

По справі також вбачається, що додаткова угода №1 від 04.01.2017 року до договору оренди землі №661 від 23.03.2015 року значиться зареєстрованою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права зі строком дії - 31.12.2030 р. (а.с. 13).

У позові позивач стверджує, що додаткова угода ним не підписувалася та є вочевидь підробленою, підпис у ній йому не належить та суттєвого відрізняється від його підпису. Позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання додаткової угоди недійсною.

З урахуванням фактичних обставин справи та предмету спору, колегія суддів приходить до висновку про те, що є помилковим висновок суду про задоволення заяви позивача про забезпечення позову, оскільки додаткова угода №1 від 04.01.2017 року до договору оренди землі №661 від 23.03.2015 року значиться зареєстрованою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права зі строком дії - 31.12.2030 р., строк дії її не сплинув, забезпечення позову у спосіб, який просить позивач, є втручанням у господарську діяльність відповідача. Позивачем достатньо не обгрунтовано підстави забезпечення позову.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що позивачем пред`явлена вимога про визнання додаткової угоди недійсною.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 643/16678/18 вказано, що предметом позову в даній справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, а в разі задоволення позову рішення суду полягатиме в констатації факту їх недійсності. Таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню, а тому суди попередніх інстанцій помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в цій справі. Незастосування заходу забезпечення позову в цій справі шляхом накладення заборони вчинення будь-яких дій із відчуження та реалізації квартири, яка перебуває в іпотеці банку, не призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову про визнання договорів недійсними, окрім того такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Крім цього, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17 зроблено правовий висновок про те, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі №372/333/20 зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У даній справі забезпеченням позову можуть бути порушені права відповідача орендаря земельної ділянки.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зобов`язати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами. При встановлені зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність законних та обгрунтованих підстав для задоволення заяви, належним чином не мотивував ухвалу, тому вона підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки по справі не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у подальшому.

Згідно ст. 374 ч.1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ч.1 п. 3, 4 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 3, 4, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд складі колегії суддів судової палати з розгляду у цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Астарта Прихоролля» - задовольнити.

Ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 грудня 2021 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 березня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов