Справа №345/4213/21
Провадження № 2/345/47/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.03.2022 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Онушканича В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і без проведення судового засідання цивільну справу за позовною заявою Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, а саме просить стягнути з відповідача на користь Державної іпотечної установи 441 280,03 грн. заборгованості за кредитним договором №1517pv 19-07 від 03.09.2007 року, а також судові витрати в розмірі 6619,20 грн.

Позов мотивує тим, що 03.09.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та відповідачем було укладено кредитний договір №1517pv 19-07, відповідно умов до якого позивач надав відповідачу кредитні ресурси в сумі 22 000,00 доларів США, зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом, які позичальник зобов`язався повернути до 03.09.2022 року. Також на виконання п.5.1 кредитного договору між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки б/н від 12.09.2007 року. За умовами зазначеного договору ОСОБА_2 передає банку в заставу(іпотеку) наступне нерухоме майно, а саме 3-х кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11.02.2015 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за яким право вимоги по даному кредитному договору було відступлено на користь останнього. 15.10.2015 року згідно реєстру поштових відправлень ОСОБА_1 було віправлено повідомлення про відступлення прав вимоги між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою по кредитному договору №1517pv 19-07 від 03.09.2007 року та похідними договорами. 26.01.2021 року ОСОБА_1 направлялась вимога про дострокове повернення коштів. Разом з тим, станом на 26.08.2021 року умови кредитного договору позичальником не виконуються, погашення за кредитом не відбувається. У зв`язку із чим, станом на 26.08.2021 року, заборгованість ОСОБА_1 становить по сумі основного боргу 224 582,69 грн. та прострочені відсотки за користування кредитом становлять 216697,37 грн. за період з 30.09.2015 року по 26.08.2021 року, а всього 441280,03 грн. Тому оскільки боржником умови договору не виконані, позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 08.10.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач подав до суду відзив на позов. Вказує, що позовна заява належним чином не підписана. Так, до позовної заяви не додано документів на підтвердження повноважень голоси правління Єгора Притули підписувати позовну заяву. Крім того жодна додана до позову фотокопія документа не засвідчена в установленому законом порядку. Також відповідач просить врахувати, що позивач хоч і має статус фінансової установи, проте він позбавлений права нараховувати прострочені відсотки після відступлення йому права вимоги.

Крім того сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

До того ж долучені до позовної заяви виписки по особовому рахунку за період з 03.09.2007 року по 14.02.2014 року, за період з 14.02.2014 року по 20.05.2019 року, додаток №1 до договору відступлення прав вимоги №17/4-В від 11.02.2015 року, довідка про залишки заборгованості по іпотечним кредитам, розрахунок заборгованості за договором станом на 26.08.2021 року не можуть бути належним підтвердженням існування боргу саме в зазначеному в позовній заяві розмірі. Протягом дії кредитного договору ні первісний кредитор, ні позивач не відправляли відповідачу будь-яких повідомлень, виписок про рух коштів з погашенням кредиту і стан рахунку позичальника, про надані послуги з розрахунку суми чергового платежу. Тому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач своїм правом подати відповідь на відзив не скористався.

Також відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності. Клопотання мотивує тим, позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, оскільки ще при укладенні договору про відступлення права вимоги, а саме 11.02.2014 року, також 17.09.2015 року та 23.11.2015 року було відомо про проблемну заборгованість відповідача перед первісним кредитором. Тому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропущення строку позовної давності.

Щодо клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху. Суд звертає увагу, що дійсно відповідно до ч.5 ст. 94 ЦПК України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Представник позивача при засвідченні копій документів, долучених до позовної заяви, не дотримався вказаних вимог.

Водночас, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 5 грудня 2018 року (справа №11-989заі18), згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Тому, зважаючи, що вищевказаний недолік позовної заяви не був значним, враховуючи положення міжнародного та національного права, ухвалою Калуського міськрайонного суду від 08.10.2021 року було констатовано, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст.175,177 ЦПК України та було відкрито провадженні у справі.

Також повноваження Єгора Притули, як голови правління Державної іпотечної установи, на підписання позовної заяви підтверджені належним чином. А саме відповідно до ч.3 ст.58 ЦПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. З витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 154-161) вбачається, що юридичні дії від імені юридичної особи Державної іпотечної установи, у тому числі підписувати договори, має Єгор Притула. Тому відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про залишення позовної заяви Державної іпотечної установи без руху.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судом встановлено, що 03.09.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1517pv 19-07 (а.с. 14-17), за умовами якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності у розмірі 22 000, 00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,5% річних.

П.п.4.1-4.2 вказаного договору передбачено, що позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по відсотковій ставці 14,5 відсотків річних. Нарахування відсотків проводиться за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Позичальник сплачує відсотки щомісяця, у термін до 10 числа кожного місяця. У зазначений термін сплачуються відсотки, нараховані за попередній місяць.

Додатковою угодою № 1 до договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1517pv 19-07 на видачу кредиту від 25.08.2008 року (а.с.18) процентна ставка за користування кредитом, починаючи з 01.09.2008 року, встановлюється у розмірі 16 процентів річних.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

11 лютого 2015 року між АТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за яким права вимоги за вищевказаними кредитним договором №1517pv 19-07 були відступлені позивачу (а.с. 94-97, 98).

Відповідно до частин першої та другої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

В долученому до матеріалів справи розрахунку заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1517pv 19-07 від 03.09.2007 року (а.с. 111) вказано, що сума основного боргу, станом на 26.08.2021 року, складає 224 582,69 грн. При цьому дана сума відповідає залишку заборгованості по вказаному кредитному договору, яка існувала ще станом на 20.11.2015 року, згідно інформації наданої АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.100, 101-102).

Водночас доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.

Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).

Відповідно до п. 5, глави VII Загальних правил документообігу за операціями з використанням електронних платіжних засобів Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не долучив належних та допустимих доказів на підтвердження заборгованості відповідача у зазначеному ним розмірі. Так, долучені до матеріалів справи виписки по особовому рахунку за період з 03.09.2007 року по 14.02.2014 року (а.с. 19-39, 40-69) та за період з 14.02.2014 року по 20.05.2019 року (а.с. 70-86, 87-93) не засвідчені належним чином. Крім того позивачем за аналогічні періоди долучено по 2 виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , які містять абсолютно різні відомості про рух коштів по рахунку, що ставить під сумнів правдивість будь-якої інформації, вказаної у виписках, долучених до матеріалів позовної заяви.

Враховуючи відсутність у справі належних доказів щодо руху коштів по рахунку відповідача та необхідність перевірки доводів відповідача, керуючись ст. 81 ЦПК України, ухвалою Калуського міськрайонного суду від 31.12.2021 року було витребувано від Державної іпотечної установи належним чином засвідчену виписку по рахунку ОСОБА_1 за договором №1517pv 19-07 від 03.09.2007 року за період з 11.02.2015 року (дати укладення договору про відступлення права вимоги) по 26.08.2021 року (тобто дати, станом на яку позивачем здійснено розрахунок заборгованості). Копію вказаної ухвали про витребування доказів представник Державної іпотечної установи отримав ще 11.01.2022року. Водночас, станом на дату розгляду справи, вимоги ухвали не були виконані, належним чином засвідчені виписки по рахунку ОСОБА_1 не були надані з невідомих для суду причин.

Ч.10 ст.84 ЦПК України передбачено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Отже, належні докази на підтвердження розміру заборгованості відповідача суду не були надані.

При цьому суд враховує, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо.

Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Сам по собі розрахунок заборгованості (а.с.111) без надання належних доказів щодо руху коштів по рахунку відповідача не є підтвердженням наявності заборгованості.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з частинною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з вимогами Цивільного кодексу України мають різний зміст.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до п.3.2 договору №1517pv 19-07 від 03.09.2007 року, право вимоги за яким набув позивач, позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, одержані за даною угодою, до 03.09.2022 року.

П.3.4 даного кредитного договору передбачено, що у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів і сплаті відсотків позичальник зобов`язаний зробити повне погашення заборгованості за даним договором, тобто повернути отримані кредитні ресурси і сплатити усі відсотки протягом 10 банківських днів з моменту одержання вимоги банку.

З матеріалів справи вбачається, що первісний кредитор ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в 2012 році подавав до Калуського міськрайонного суду позовну заяву про стягнення заборгованості по кредитному договору. Ухвалою суду від 29.11.2012 року позовну заяву залишено без розгляду. Таким чином, первісний кредитор, пред`явивши до відповідача вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, та на власний розсуд змінив строк виконання зобов`язання.

Отже, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було самостійно змінено строк виконання зобов`язання за договором №1517pv 19-07 від 03.09.2007 року. А тому згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором №1517pv 19-07 від 03.09.2007 року після 2012 року припинилося. За таких обставин відсутні будь-які підстави для нарахування процентів за період з 30.09.2015 року по 26.08.2021 року, тобто процентів, які нараховані після пред`явлення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у 2012 році вимоги до боржника.

Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги Державної іпотечної установи про стягнення з ОСОБА_1 224 582,69 грн. основного боргу та 216697,37 грн. прострочених відсотків за користування кредитом за період з 30.09.2015 року по 26.08.2021 року, а всього 441280,03 грн. є необґрунтованими, відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Отже, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази з точки зору їх належності, достатності та допустимості, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 626, 628, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 81, 263 - 265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 04.03.2022 року.

Суддя