Справа № 368/66/22
Рішення

Іменем України

"04" липня 2022 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

при секретарі Лєвшин Н.О.

за участю позивача ОСОБА_1

та відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в:

позивач просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 275093 грн. суму неповернутої позики, що за курсом НБУ на 12.01.22р. складає 10000 доларів США, стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, обґрунтовуючи позов наступним.

20 лютого 2015 року між ОСОБА_1 , надалі позивач, та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , надалі відповідач, був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у власність відповідачу грошових коштів в розмірі 23 650 доларів США.

У відповідності до умов попередніх домовленостей, що зазначені в договорі, відповідач взяв вказані грошові кошти для потреб сім`ї.

В зв`язку з неповерненням відповідачем позики в термін до 20 лютого 2016 року який визначений договором позики, - 20 червня 2016 року між сторонами було складено додаткову згоду про продовження договору позики до 20 лютого 2018 року.

20 лютого 2018 року сторонами було складено додаткову згоду № 2 про продовження договору позики та в якій відповідач взяв на себе зобов`язання сплатити заборгованість до 20 лютого 2021 року за виключенням 10 000 (десяти тисяч) доларів США, які просив залишити в його користуванні терміном ще на три роки.

За весь час користування грошовими коштами відповідачами сплачено 5000 (п`ять тисяч) доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, про що було складено акти звірки виплат.

Укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем, є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченої ст. ст. 207, 1047 ЦК України.

З часу останньої сплати відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов`язання передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує заяви позивача щодо повернення суми позики, при особистих зустрічах за участі свідків відмовляється виконувати умови позики та взяті на себе зобов`язання та всіма можливими способами ухиляється від виконання зобов`язань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконав свій обов`язок, порушивши строки повернення коштів, передбачених ч. 1 ст. 1049 ЦК України, не надавши жодної відповіді на заявлену письмову вимогу, домовленості про зустрічі став ігнорувати, що унеможливлює вести подальші переговори.

У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики від 20 лютого 2015 року вважається укладений між позивачем та відповідач, оскільки згідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п.1 ст. 509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно п.1 ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

П.1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п.1 ст. 1 ЦК України - цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно п.1 ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

П. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 65 Сімейного кодексу України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

П. 2 ст. 73 Сімейного кодексу України передбачено, що стягнення може бути накладено па майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідач ОСОБА_2 пояснив, що в дійсності позивач йому позичав кошти, але не в тому розмірі, які зазначає позивач. Позивач багато разів до нього приїжджав та привозив якійсь папери і він їх підписував. Його дружина також підписувала, бо він їй казав, що так треба. Ніяких документів позивач йому не залишав.

Відповідач ОСОБА_3 пояснила, що її чоловік позичав у позивача кошти, але в якій сумі вона не знає. Позивач привозив якісь папери, і їй чоловік говорив, щоб вона підписувала. Більше нічого щодо позики сказати не може.

Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з частиною 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України, визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Судом встановлено, що між сторонами відбувся договір позики. За договором позики від 20.02.2015 р. позивач ОСОБА_1 надав відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позику, сума якої складає 23 650,00 доларів США. Строк дії договору зазначено у п. 6.1 а саме: цей договір набув чинності з моменту підписання і діє до моменту його остаточного виконання (а.с. 5-6).

Згідно акту № 1 від 20.01.2017 р. звірки виплат по договору позики від 20.02.2015 р. станом на 20.01.2017 р. всього було виплачено за період з 20.09.2016 р. по 20.01.2017 р. 2000,00 доларів США (а.с. 7).

Крім того, у даному акті зазначено, що заборгованість на 20.01.2017р. складає:

23650 доларів США - сума позики за договором; 2245 доларів США - сума не виплачених процентів до 20 червня 2016 року ((4245 - (700 + 1300)), де 4245 - сума заборгованості не виплачених процентів станом на 20 червня 2016 року; 2483,25 доларів США - сума не виплачених процентів з 20 червня 2016 року, відповідно до додаткової згоди (7 місяців х 354,75).

Згідно акту № 2 від 27.12.2018 р. звірки виплат по договору позики від 20 лютого 2015 року відповідно до додаткової згоди № 2 від 20.02.18 року станом на 27 грудня 2018 року всього виплачено за період з 20.02.18р. по 27.12.18р. - 3000 доларів США (а.с. 8).

Окрім того, між позивачем та відповідачами було укладено додаткову угоду № 2 від 20.06.2016 р. про продовження дії договору позики від 20.02.2015 р., згідно якої сторони погодились продовжити строк дії договору позики від 20 лютого 2015 року з 20 червня 2016 року по 20 лютого 2018 року. Сторони визначили, що заборгованість за договором станом на 20 червня 2016 року складає: 23650 доларів США основного боргу (сума позики); 4245 доларів США не виплачених процентів за користування грошовими коштами. Остаточною датою повернення позики є 20 лютого 2018 р. (а.с. 9).

Також, між позивачем та відповідачами було укладено додаткову угоду № 2 від 20.02.2018 р. про продовження дії договору позики від 20.02.2015 р., згідно якої за попередніми домовленостями та враховуючи заяву «Позичальника», сторони погодились продовжити строк дії договору позики від 20 лютого 2015 року з 20 лютого 2018 року по 20 лютого 2021 року. Сторони визначили, що заборгованість за договором станом на 20 люте 2018 року складає: 23650 доларів США основного боргу (сума позики); 8340 доларів США не виплачених процентів за користування грошовими коштами. Позичальник зобов`язується до 20 лютого 2021р, сплати всі боргові зобов`язання згідно умов даної додаткової згоди № 2 за виключенням 10000 (десяти тисяч) доларів США, які просить залишити в його користуванні терміном ще на три роки. Дана додаткова згода в ступає в силу з часу її підписання сторонами.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини 1статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю договір про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, наданий позивачем ОСОБА_1 договір позики від 20.02.2015 року, який в подальшому двічі було пролонговано, шляхом укладення додаткових угод з якого вбачається, що відповідачі зобов`язалися повернути суму боргу в зазначений строк, є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики.

Тобто, суд вважає про доведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики від 20.02.2015 року та як наслідок, існування у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 обов`язку перед ОСОБА_1 щодо повернення позики у строк вказаний у договорі.

Жодних письмових доказів на спростування доводів позивача відповідачі суду не надали, а тому з огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, - у даному випадку при повному задоволенні позовних вимог з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2781,00 грн. в рівних частках, тобто з кожного по 1390 грн. 50 коп.

На підставі викладеного та керуючись Конституції України, ЦК України, ст. ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 275 093 грн. (двісті сімдесят п`ять тисяч дев`яносто три) грн. суму неповернутої позики, що за курсом НБУ на 12.01.22р. складає 10000 (десять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 в рівних частках понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2781,00 грн. з кожного по 1390 (одну тисячу триста дев`яносто) грн.. 50 коп.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення та подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст судового рішення складено 15.07.2022 р.

Суддя І.І. Шевченко