Житомирський апеляційний суд
Справа №293/535/20 Головуючий у 1-й інст. Бруховський Є. Б.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №293/535/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бруховського Є.Б. у смт.Черняхові,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому після уточнення позовних вимог просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будинок АДРЕСА_1 з нежилими допоміжними спорудами, а також земельну ділянку площею 0.12 га, кадастровий номер :03:005:0077, що знаходиться за тією ж адресою. Визнати за кожним із них право власності на Ѕ будинку та Ѕ земельної ділянки за вищезгаданою адресою, стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати, а саме 3 953 грн. 50 коп. сплаченого судового збору та 5 000 грн. за надання професійної правничої допомоги.

В обґрунтування позову зазначила, що з 19 листопада 2000 року вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який розірвано рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 12 березня 2020 року.

До укладення шлюбу дядько відповідача - ОСОБА_3 подарував йому або передав в користування земельну ділянку площею 0.10 га по АДРЕСА_1 під будівництво індивідуального житлового будинку, яка в подальшому була приватизована відповідачем. На вказаній земельній ділянці вже знаходився будинок, в якому вони після реєстрації шлюбу почали жити та закінчувати ремонт за спільні кошти.

В 2004 році, коли в будинку їхніми спільними зусиллями та коштами, було закінчено ремонт та введено його в експлуатацію, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на вказаний будинок на своє ім`я. Отже, право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 виникло в момент коли вона перебувала з відповідачем у шлюбі вже чотири роки.

Біля їхнього будинку, на земельній ділянці також знаходяться наступні нежилі, допоміжні споруди: гараж, літня кухня, баня, сарай, вбиральня, душ, криниця та огорожа, які на момент побудови не потребували державної реєстрації. Вона, як особа, що має передбачене законодавством право на Ѕ домоволодіння та Ѕ земельної ділянки за вищезгаданою адресою, бажає реалізувати своє право володіння та користування вказаним майном. Однак, у зв`язку з неприязними стосунками, які існують між нею та відповідачем, спільне користування цим майном є неможливе.

Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2022 року позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 , з нежилими допоміжними спорудами, а також земельну ділянку площею 0.12 га, кадастровий номер :03:005:0077, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /за кожним/ право власності на Ѕ частину згаданого житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки.

Вирішено питання судових витрат.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, відповідач в поданій апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

На думку апелянта, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Так, не надано належної правової оцінки доказам, що підтверджують набуття ним у власність спірного нерухомого майна за цивільно-правовою угодою та за рахунок власних коштів, отриманих у позику за кредитним договором до реєстрації шлюбу з позивачкою, а проведення певних ремонтних робіт не є підставою для визнання за нею права власності на це майно. Рішення суперечить правовим позиціям Верховного Суду в даних категоріях справ. Також зазначає, що позивачем не доведено факту понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

У поданому відзиві представник позивача адвокат Шпонарський Є.В., посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_2 та його представник адвокат Антонович О.С. доводи апеляційної скарги підтримали і дали пояснення, які відповідають ним.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Шпонарський Є.В. не визнали апеляційну скаргу із тих підстав, які зазначені у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, мотивуючи таким.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням виконкому селищної Ради народних депутатів №54 від 26.09.1991 ОСОБА_3 виділено земельну ділянку площею 0,10 га в АДРЕСА_1 для будівництва нового індивідуального житлового будинку, надвірних будівель і споруд (а.с.98).

21 січня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений та нотаріально посвідчений договір, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив незакінчений будівництвом жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Незакінчений будівництвом жилий будинок мав ступінь готовності 12% та розташований на земельній ділянці площею 1000,0 кв.м. (а.с.101).

22 січня 1992 року ОСОБА_2 за кредитним договором отримав від Ощадбанку 25000 рублів на будівництво житлового будинку (а.с.102-103).

На підставі рішення сесії Черняхівської селищної ради від 08.07.2006 на замовлення ОСОБА_2 в 2017 році ФОП ОСОБА_4 була виготовлена Технічна документація із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1200 га та ведення особистого селянського господарства площею 0,1000 га гр. ОСОБА_2 на території АДРЕСА_1 » та присвоєно земельній ділянці кадастровий номер :03:005:0077 (а.с.120).

Речове право на дану земельну ділянку зареєстровано на ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №.05.2018 (а.с.26).

19.11.2000 було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.11).

14 липня 2004 року на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.34).

Позивачка ОСОБА_1 просила визнати спірний будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею право власності на Ѕ частину даного нерухомого майна.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України, відповідно до якого передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Нормами частини сьомої цієї статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Отже за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

З огляду на викладене, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, стає малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу як наслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла без капітального переобладнання не дає підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

У разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Таким чином, при посиланні на ст.62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості спірного майна є істотним і у це збільшення були вкладені її власні кошти чи власна трудова діяльність, проте переконливі і достовірні докази на підтвердження даних обставин позивачем не надані. Зокрема, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вартості і технічного стану спірного будинку до укладення шлюбу сторін так і на час його розірвання.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що її внесок у добудову, ремонт чи переобладнання будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення певних робіт по благоустрою спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя, а відтак висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову є хибними.

Враховуючи наведене, рішення підлягає скасуванню в порядку п.п.2-4 ч.1 ст.376 ЦПК України із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 сплачено за подання апеляційної скарги 5931 грн., які у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню із позивачки ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у сумі 5931 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 03 серпня 2022 року.