ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 487/7745/18

провадження № 61-11346св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Зінченко Нелля Миколаївна ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Південна товарна біржа,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Прутяна Олександра Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Біцюка А. В., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 6 липня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Темнікової В. І., Яворською Ж. М., Крамаренко Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року Зінченко Н. М. звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Південна товарна біржа, про визнання правочину дійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26 червня 1998 року на Південній товарній біржі вона з ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого вона придбала 2/40 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 . На час укладення договору вона та відповідачі були членами Південної товарної біржі зі статусом «Н» і вказаний договір купівлі-продажу зареєстрований на Південній товарній біржі за № 894 26 червня 1998 року.

Відповідно до пункту 6 договору купівлі-продажу відповідачі зобов`язалися звільнити домоволодіння від належного їм побутового майна, здійснити виселення усіх проживаючих та надати для користування покупцю не пізніше 26 червня 1998 року.

Умови договору купівлі-продажу виконано сторонами в повному обсязі.

Посилалася на те, що на час укладення договору він не підлягав нотаріальному посвідченню, а вважався укладеним з моменту реєстрації на біржі. Отже з моменту державної реєстрації права власності на 2/40 часток домоволодіння право власності відповідачів на цю частку домоволодіння припинено і з цього часу відповідачі не мають права та можливості вчиняти будь-які правочини щодо розпорядження відчуженими 2/40 часток домоволодіння, зокрема, їх відчужувати. Чинним законодавством України передбачено, що лише власник майна, в даному випадку 2/40 часток домоволодіння, може вчиняти будь-які правочини щодо розпорядження майном, в тому числі, відчужувати його.

Таким чином, на час укладення договору законодавство України не вимагало нотаріального посвідчення угод, укладених та зареєстрованих на біржі, якщо її учасниками є члени біржі, але після набрання чинності 1 січня 2004 року ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Вважає, що оскільки вона та відповідачі досягли згоди з усіх істотних умов договору та виконали у повному обсязі умови договору, а відносини, які виникли, продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, до цих відносин застосовуються положення ЦК України.

Оскільки договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, вона позбавлена можливості в повній мірі реалізувати своє право власності, яке включає право володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, проте відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору.

З урахуванням зазначеного, Зінченко Н. М. просила визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна № 8941, укладений на Південній товарній біржі 26 червня 1998 року нею з ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , зареєстрований на Південній товарній біржі за № 8941 26 червня 1998 року та Комунальним підприємством Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 8941 13 липня 1998 року, дійсним.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Заводським районним судом м. Миколаєва від 29 березня 2019 року позов задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна № 8941, а саме 2/40 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 , укладений на Південній торговій біржі 26 червня 1998 року між Зінченко Н. М. (покупець) та ОСОБА_2 (продавцем), яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , дійсним.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вказував на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню, однак нотаріальна форма при його укладенні дотримана не була.

Разом з цим, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 в повному обсязі виконала умови договору купівлі-продажу, зокрема, сплатила продавцю вартість нерухомого майно у розмірі 2 000 грн, прийняла це майно у власність та на виконання вимог закону, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зареєструвала біржовий договір у Комунальному підприємстві Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації.

Встановив суд і те, що на 28 грудня 2012 року за Зінченко Н. М. зареєстровано право власності на 9/40 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 , в тому числі на 2/40 часток вказаного домоволодіння - на підставі договору купівлі-продажу № 8941 від 26 червня 1998 року, виданого Південною торговою біржею та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації за № 1874 13 липня 1998 року.

Встановивши зазначене, суд першої інстанції вважав позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулося повне виконання договору, але відповідачі ухиляються від його нотаріального посвідчення.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 6 липня 2020 року заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Апеляційним судом також зазначено, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України, тому при вирішенні спору підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР, однак помилкове посилання суду першої інстанції на частину другу статті 220 ЦК України та статтю 334 ЦК України не призвело до неправильного вирішення справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2020 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 6 липня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи судами не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 3 грудня 2018 року у справі № 910/4528/15 та постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16.

Також заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 126 ЦПК України, частин першої та другої статті 259 ЦПК України та статті 275 ЦПК України у подібних правовідносинах.

Крім того, зазначає, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду і за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, зокрема, ОСОБА_3 , що є порушенням норм процесуального права.

Посилаючись на зазначене, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив про задоволення касаційної скарги.

Позиція інших учасників справи

У січні 2021 року адвокат Зінченко Н. М. - ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на безпідставність її доводів. Зазначала, що суди попередніх інстанцій встановили фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, надали належну оцінку зібраним у справі доказам і ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Твердження представника ОСОБА_3 про порушенням судами норм процесуального права щодо заміни первісного співвідповідача ОСОБА_3 на належного співвідповідача - ОСОБА_3 вважає безпідставними, оскільки під час розгляду справи як судом першої інстанції, так і під час її перегляду в апеляційному порядку суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є однією і тією ж особою, так як 23 жовтня 2010 року ОСОБА_3 уклала шлюб зі ОСОБА_10 і змінила прізвище.

Крім того, наголошував на тому, що ОСОБА_3 приймала участь як сторона у справі, оскільки заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року переглядалось за її заявою у порядку, встановленому статтями 287, 288 ЦПК України, та справу в апеляційному порядку переглянуто за її апеляційною скаргою. Тобто розгляд даної справи та прийняття судових рішень про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 в цій справі здійснювалося за її участі, а, відтак, посилання ОСОБА_3 про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 3 грудня 2018 року у справі № 910/4527/15, є безпідставними та помилковими.

Також адвокат Зінченко Н. М. - ОСОБА_7 вказувала на те, що діяльність діючих на час укладення спірного договору купівлі-продажу бірж, які реєстрували угоди з нерухомості, регулювалися Законом України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1957-XII. У спірному договорі купівлі-продажу зазначено, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про торгову біржу» правочини, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Однак на сьогодні укладений сторонами спірний договір купівлі-продажу не є легітимним, оскільки не відповідає діючому законодавству, так як не передбачено такої форми угоди як біржева, тому позивач змушена була звернутись до суду.

Посилаючись на зазначене, адвокат Зінченко Н. М. - ОСОБА_7 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 2 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Заводського районного суду м. Миколаєва матеріали цивільної справи № 487/7745/18.

Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 2 жовтня 2020 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 3 грудня 2018 року у справі № 910/4528/15 та постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16.

Крім того, підставами для відкриття касаційного провадження були і доводи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 126 ЦПК України, частин першої та другої статті 259 ЦПК України та статті 275 ЦПК України у подібних правовідносинах.

Також заявник вказував на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зазначаючи, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; справу розглянуто за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 3 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 червня 1998 року ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , з однієї сторони та Зінченко Н. М. з іншої сторони уклали укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого Зінченко Н. М. придбала 2/40 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 .

Вказаний договір купівлі-продажу укладений на Південній товарній біржі та внесений до журналу біржових угод за реєстровим номером 8941.

На час укладення договору купівлі-продажу позивач та відповідачі були членами Південної товарної біржі зі статусом «Н».

Договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі за реєстровим № 8941, про що 13 липня 1998 року видано реєстраційне посвідчення.

Встановлено судами і те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Заводської районного ради народних депутатів м. Миколаєва № 19 від 9 лютого 1998 року ОСОБА_2 надано дозвіл на реалізацію належної ОСОБА_3 1/40 частки домоволодіння на АДРЕСА_1 у зв`язку з покращенням житлових умов - придбанням будинку на станції «Гаражани» Баштанського району Миколаївської області, що підтверджується випискою з рішення виконавчого комітету Заводської районного ради народних депутатів м. Миколаєва № 19 від 9 лютого 1998 року.

Також судами встановлено, що Зінченко Н. М. як покупець виконала усі умови договору в повному обсязі, зокрема, сплатила продавцю вартість нерухомого майна у розмірі 2 000 грн, прийняла його у власність та зареєструвала біржовий договір у Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації».

З інформаційної довідки № 746 від 20 березня 2019 року, наданої Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», суди встановили, що на 28 грудня 2012 року за Зінченко Н. М. зареєстровано право власності на 9/40 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 , в тому числі на 2/40 часток вказаного домоволодіння - на підставі договору купівлі-продажу № 8941 від 26 червня 1998 року, виданого Південною торговою біржею, та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 1874 13 липня 1998 року.

З довідки від 24 червня 2020 року, виданої Комунальним підприємством «Баштанське районне бюро технічної інвентаризації», суди попередніх інстанцій встановили, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 не оформлювалось та в державному реєстрі не реєструвалось. Проте ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_2 фактично проживає більше 20 років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 фактично забезпечена житлом на АДРЕСА_2 , ще до укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, проте не проживала в ньому через особисті сімейні стосунки, які склалися між нею, матір`ю та вітчимом.

У 2011 році баба ОСОБА_3 придбала на ОСОБА_3 двокімнатну квартиру, в якій вона проживає та зареєстрована з 28 квітня 2011року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 просила застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки біржовий договір укладено сторонами 26 червня 1998 року, а до суду позивач звернулась 22 листопада 2018 року.

Апеляційним судом встановлено, що у 2018 році Зінченко Н. М. звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Грудницької І. М. щодо оформленого на Південній торговій біржі договору купівлі-продажу від 26 червня 1998 року. З роз`яснень приватного нотаріуса від 5 листопада 2018 року Зінченко Н. М. стало відомо про те, що договір купівлі-продажу 2/40 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 за діючим законодавством не міг вчинятися на біржі, а також те, що він не може бути зареєстрований нотаріусом, так як продавець до нотаріуса з такою заявою не зверталася.

Тому саме з часу отримання роз`яснення від нотаріуса позивач дізналася про порушення свого права на придбане на біржі нерухоме майно і саме з цього часу починається відлік часу для позивача для звернення до суду за захистом своїх прав.

До суду позивач звернулася 22 листопада 2018 року, тобто в межах трирічного строку з моменту, коли дізналась про порушення свого права.

З урахуванням зазначеного апеляційний суд вважав, що у суду першої інстанції правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності не було.

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 посилалась на те, що суд не вирішив питання про заміну первісного співвідповідача ОСОБА_3 на належного співвідповідача - ОСОБА_3

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 встановив, що 23 жовтня 2010 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище на ОСОБА_3 , тому така обставина не є підставою для вирішення питання про заміну неналежного відповідача належним на підставі статті 51 ЦПК України немає.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України, то при вирішення спору підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

У статті 4 ЦК Української РСР у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

За загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договори купівлі-продажу жилого будинку (його частини) підлягали нотаріальному посвідченню.

Частина перша статті 128 ЦК Української РСР у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Отже, законодавство на час виникнення спірних правовідносин не вимагало нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладення такого договору на товарній біржі.

За змістом статті 153 ЦК Української РСР у тій же редакції Кодексу договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Отже істотними умовами договору купівлі-продажу за правилами ЦК Української РСР є як визначення предмета, конкретного майна, що відчужується, так і його ціна.

Продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами (стаття 228 ЦК Української РСР у тій же редакції Кодексу).

Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

При вирішенні справи суди попередніх інстанцій встановили, що перед укладенням договору купівлі-продажу сторони досягли згоди щодо істотних його умов - продаж 2/40 часток домоволодіння та їх ціна.

Отже правочин був фактично відбувся і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на час його вчинення.

Також судами встановлено, що після укладення спірного договору купівлі-продажу Зінченко Н. М. як покупець виконала всі умови договору в повному обсязі, зокрема, сплатила вартість частки нерухомого майна у розмірі 2 000 грн, прийняла його у власність та зареєструвала біржовий договір у Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації». Відповідачі також виконали умови цього договору, передбачені пунктом 6, - звільнити продану частку домоволодіння від свого побутового майна, виселитися до 26 червня 1998 року та передали продану частину будинку покупцю.

Відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та не визнають права власності позивача на спірне майно.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши повне виконання сторонами договору купівлі-продажу, який укладений на Південній торговій біржі та зареєстрований Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі за № 8941 13 липня 1998 року, і ухилення відповідачів від його нотаріального посвідчення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання такого договору дійсним.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 3 грудня 2018 року у справі № 910/4528/15 та постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16.

Зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Постанова Верховного Суду від 3 грудня 2018 року (справа № 910/4528/15), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги осіб, які не брали участі у справі, на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 21 травня 2018 року, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження, у справі за позовом заступника прокурора міста Києва до Київської міської рад, Товариства з обмеженою відповідальністю «Варга» про визнання незаконним і скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору та визнання відсутності прав.

Постанова Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (провадження № 6-2705цс16), на яку також посилається заявник, прийнята за результатами розгляду заяви позивача про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року у справі за позовом фізичної особи до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання недійсним кредитного договору та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 3 грудня 2018 року у справі № 910/4528/15 та постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 касаційний суд вважає безпідставними, оскільки предмет спору, підстави позову та фактичні обставини справ, на які посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними, а відтак, відсутні правові підстави вважати, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Підставами для відкриття касаційного провадження були і доводи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 126 ЦПК України, частин першої та другої статті 259 ЦПК України та статті 275 ЦПК України у подібних правовідносинах.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зміст вказаної норми права спрямований на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом викладення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню цивільними судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Касаційний суд відхиляє зазначені доводи заявника, оскільки при вирішенні справи суди попередніх інстанцій встановили фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, надали належної оцінки зібраним у справі доказам та застосували закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, тому підстав для викладення Верховним Судом висновку щодо питання застосування частини першої статті 126 ЦПК України, частин першої та другої статті 259 ЦПК України та статті 275 ЦПК України у подібних правовідносинах, немає.

Також підставами для відкриття касаційного провадження були доводи про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, про розгляд справи неповноважним складом суду і за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Зазначені підстави касаційного оскарження також не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне.

Доводи стосовно того, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду спростовуються матеріали справи.

Безпідставними касаційний суд вважає і доводи заявника щодо неповідомлення її про дату, час і місце судового засідання судом апеляційної інстанції, оскільки в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6 про належне їх повідомлення про судове засідання, яке призначено судом апеляційної інстанції на 6 липня 2020 року.

Твердження заявника що суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не брали участі у справі, безпідставні, оскільки судом достовірно встановлено, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є однією і тією ж особою, а зміна прізвища не є підставою для заміни або залучення до участі у справі.

Наведені заявником доводи про порушення судами норм процесуального права фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Україниякщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 6 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук