КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 370/2383/20 Головуючий у суді І інстанції Мазка Н.Б.
Провадження № 22-ц/824/383/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Київській області про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю слідчого,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - ГУ НП в Київській області) про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю слідчого.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 28 липня 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого вони мають малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2009 року шлюб був розірваний та стягнуті з нього аліменти на утримання дитини. Починаючи із січня 2010 року ОСОБА_3 почала перешкоджати йому брати участь у вихованні та спілкуванні із сином, у зв`язку з чим між ними тривалий час існують напружені відносини та постійні конфліктні ситуації, наявні постійні звернення до правоохоронних органів, служби у справах дітей, місцевих депутатів та численні судові процеси.

Позивач вказав, що 14 червня 2016 року подав заяву про кримінальне правопорушення, вчинене депутатом Коцюбинської селищної ради щодо складання неправомірних актів від 21 березня 2015 року та 4 липня 2015 року. Ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року визнано протиправною бездіяльність слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) відомостей про кримінальне правопорушення, зазначене у його заяві від 14 червня 2016 року, та зобов`язано слідчого внести до ЄРДР відповідні відомості, розпочати досудове розслідування та надати витяг з ЄРДР. 12 червня 2020 року ним подана заява про отримання витягу з ЄРДР та прийняті рішення, на що 18 вересня 2020 року йому був надісланий лист-повідомлення від 9 вересня 2020 року без витягу та прийнятих рішень з інформацією по іншому кримінальному провадженні, яке не стосується його заяви від 14 червня 2016 року. Також, по іншим подіям не були внесені відомості в ЄРДР по його заявах щодо умисного невиконання ОСОБА_3 рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Так, ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2018 року встановлена протиправна бездіяльність слідчого та зобов`язано уповноваженого слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, зазначене у його заяві від 21 листопада 2015 року та надати витяг з ЄРДР. Ухвалою слідчого судді від 14 травня 2018 року визнано протиправною бездіяльність слідчого та зобов`язано уповноваженого слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, зазначене у його заяві від 7 листопада 2015 року та надати витяг з ЄРДР. Ухвалою слідчого судді від 24 травня 2018 року визнано протиправною бездіяльність слідчого та зобов`язано уповноваженого слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, зазначене у його заяві від 17 жовтня 2015 року та надати витяг з ЄРДР.

Втім, на момент пред`явлення позову слідчими не проводяться слідчі дії та не виконуються ухвали суду, які набрали законної сили, тому протиправна бездіяльність слідчих Ірпінського відділу поліції є явно неприйнятними та свавільними. За унеможливленням захисту прав сина ОСОБА_4 по виконанню рішення Макарівського районного суду Київської області від 6 листопада 2014 року про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини у справі № 370/957/14-ц знаходиться ГУ НП в Київській області та їх посадові особи, які сфабрикували кримінальне провадження № 0000675 від 27 березня 2015 року, вчинивши злочин проти правосуддя, разом з депутатами складали неправдиві акти, впливали на працівників служби у справах дітей Ірпінської міської ради Київської області, державного виконавця задля невиконання рішення суду, директорів шкіл, сусідів, судово-медичних експертів.

У зв`язку з наведеним вище позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у глибоких та довготривалих моральних стражданнях, пов`язаних з незахищеністю від свавілля, умисного позбавлення ефективного засобу судового захисту і не проведення жодних слідчих дій на протязі 52 місяців, безумовною соціальною втратою у житті щодо неможливості тривалий період життя вільно спілкуватися з рідним сином через явно створені штучні перешкоди, які повністю змінили звичайний уклад життя, постійне втручання в його та його сина сімейне і приватне життя зі сторони відповідача та їх посадових осіб, протиправною бездіяльністю уповноважених осіб відповідача, зокрема, що він не міг реалізувати своє право на розгляд своїх заяв, поданих до Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області, й змушений був витрачати час і кошти для поновлення свого права та розгляду своїх заяв в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством, умисним не виконанням ухвал слідчих суддів, які набрали законної сили та із засад розумності, виваженості й справедливості оцінює розмір сатисфакції моральної шкоди у розмірі 624 000,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2021 року помножена на кількість місяців свавілля та на 2), що відповідає тяжкості моральних страждань. Вказаний позов поданий в першу чергу в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , який на сьогоднішній день не спроможний захищати свої права самостійно, а також, він не знає з яким свавіллям аморальні особи знущаються над ним на протязі 12 років його життя, таким чином завдаючи непоправну моральну шкоду задля задоволення бажань його матері ОСОБА_3 .

Позивач, діючи у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 624 000,00 грн.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 , який діє у своїх та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 624 000,00 грн.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ГУНП в Київській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що раніше позивачем пред`являлися тотожні позови в порядку цивільного судочинства, які розглядалися судами у справах № 370/427/19, № 370/426/19, 370/428/19, 370/429/19, 370/291/19, 370/291/19, 370/3341/19, № 761/11169/19, № 370/3339/20, 370/1530/20. У даній справі підставою для відшкодування моральної шкоди є бездіяльність слідчого, яка полягає у не внесенні відомостей до ЄРДР, тому застосуванню підлягає положення частини шостої статі 1176 ЦК України. Позивачем не доведено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди та якими доказами це підтверджується, а також всіх елементів правопорушення, які б давали підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд не звернув уваги, що процесуальні рішення, на які посилається позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дій при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядкукримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування, що висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі 199/1478/17, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц. Визначаючи розмір відшкодування, суд мав також керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності, однак розмір стягнутої моральної шкоди вочевидь є більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, призводить до її безпідставного збагачення.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 27 листопада 2013 року виконавчим комітетом Забуянської сльської ради Макарівського району Київської області, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 16 т. 1).

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 6 листопада 2014 року у справі №370/957/14 зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкування з сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено час та дні для зустрічей батька із сином, а саме: з 09-00 години суботи по 19-00 годину неділі у перший та третій тиждень місяця за місцем проживання ОСОБА_1 . Встановлено можливість щорічного відпочинку батька із сином для оздоровлення на території України протягом 15 календарних днів в будь-який літній місяць кожного року (а.с. 40-42 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року вказане вище рішення від 6 листопада 2014 року в частині встановлення можливості щорічного відпочинку ОСОБА_1 із сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для оздоровлення на території України протягом 15 календарних днів в будь-який літній місяць кожного року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначеної позовної вимоги відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 43-47 т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відсутнє порозуміння щодо участі позивача у спілкуванні і вихованні спільного сина, у зв`язку з чим існують напружені відносини, постійні конфліктні ситуації та звернення до правоохоронних органів і різних інстанцій.

Із висновку ст. ДОП Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 26 червня 2016 року про відсутність кримінального правопорушення вбачається, що 15 червня 2016 року до відділу поліції надійшла заява ОСОБА_1 про те, що депутат попереднього скликання Коцюбинської селищної ради ОСОБА_6 21 березня 2015 року та 4 липня 2015 року склав неправомірні акти за участю сусідів (а.с. 184 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року у справі № 367/1323/18 за скаргою ОСОБА_1 визнано протиправною бездіяльність слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, зазначене у його заяві від 14 червня 2016 року, та зобов`язано компетентну службову особу (слідчого) внести до ЄРДР відповідні відомості, розпочати досудове розслідування та надати заявнику витяг з ЄРДР (а.с. 207-209 т. 1).

12 червня 2020 року позивач подав уповноваженому слідчому Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області заяву, в якій просив надати йому витяг з кримінального провадження та прийняті рішення стосовно вказаної вище ухвали слідчого суді (а.с. 225 т. 1).

9 вересня 2020 року начальник слідчого відділу Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області лист-відповідь по кримінальному провадженні № 0003085 від 15 листопада 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами 1 та 2 статті 382 К України «Невиконання судового рішення» (а.с. 226 т. 1).

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю слідчого, ОСОБА_1 зазначив, що по іншим подіям також не були внесені відомості в ЄРДР по його заявах щодо умисного невиконання ОСОБА_3 рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим ухвалами слідчих суддів Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2018 року, 14 травня 2018 року та 24 травня 2018 року було задоволено його скарги на бездіяльність слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області щодо невнесення відомостей про злочин до ЄРДР після отримання відповідної заяви (а.с. 210-214 т. 1).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин норми статей 15, 16, 23, 1176 ЦК України та оцінивши здобуті докази у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в заявленому розмірі 624 000,00 грн у повному обсязі, оскільки вважав достовірно встановленим факт завдання позивачу моральної шкоди бездіяльністю слідчого.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Судом незаперечно встановлено, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року у справі № 367/1323/18 частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, зазначене у заяві позивача від 14 червня 2016 року та зобов`язано компетентну службову особу (слідчого) Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, зазначене у заяві від 14 червня 2016 року № В-668, розпочати досудове розслідування та надати ОСОБА_1 витяг з ЄРДР.

Задовольняючи скаргу позивача, суд в ухвалі зазначив, що компетентними посадовими особами Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області в порушення вимог Кримінально-процесуального кодексу України було вчинено бездіяльність щодо розгляду заяви позивача, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення за його заявою до ЄРДР.

Отже, надана позивачем ухвала є належним, допустимим та достатнім доказом у розумінні статей 77-80 ЦПК України щодо вчинення відповідачем незаконної бездіяльності, що у свою чергу підтверджує висновки суду першої інстанції про наявність доказів незаконної бездіяльності уповноважених осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 754/10071/17, де Верховний Суд зазначив, що постановлення слідчим суддею ухвали про зобов`язання уповноваженої особи у відповідності до вимог частини 1 статті 214 КПК України внести до ЄРДР відомості, викладені у заяві про вчинення кримінального правопорушення, є достатньою підставою для застосування до спірних правовідносин норм, які покладають на органи державної влади відповідальність за деліктні правопорушення.

Окрім того, відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених частиною другою статті 1167, статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність доказів завдання позивачу моральної шкоди внаслідок незаконних дій поліції щодо нього та неправильного застосуваннямісцевим судом норм матеріального права.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року пункт 64) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до органу поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, за результатами якої орган поліції мав вчинити певні дії, яких не вчинив. Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує із невиконанням компетентними посадовими особами поліції обов`язку внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за його заявою і розпочати досудове розслідування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, де, зокрема, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (справа «Рисовський проти України» рішення від 20 жовтня 2011 року пункти 86, 89, справа «Антоненков та інші проти України» рішення від 22 листопада 2005 року п.71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», де ЄСПЛ послався на своє рішення у справі Бурдова № 2, у якому зазначив таке: «Існує обгрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «Ромашов проти України» рішення від 27 липня 2004 року, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, відповідач не довів, що його протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням відповідних правомірних дій поліції, розчарування в діяльності органу поліції та додаткове психічне напруження, викликане незаконністю дій, як і необхідність докладання додаткових зусиль для захисту своїх прав.

Відтак, у суду першої інстанції не було підстав вважати, що моральну шкоду взагалі не заподіяно.

Судом встановлено, що у червні 2016 року позивач звернувся до Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області із заявою про вчинення депутатом Коцюбинської селищної ради ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а саме складання 21 березня 2015 року та 4 липня 2015 року неправомірних актів перевірки житлових умов ОСОБА_3 , в яких зокрема, зазначено про те, що ОСОБА_1 вчиняв щодо свого сина та колишньої дружини дії насильницького характеру (а.с. 159, 160 т. 1).

Всупереч приписам Кримінального процесуального кодексу України повідомлення позивача не було внесено поліцією до Єдиного реєстру досудових розслідувань і розслідування не проведено.

26 червня 2016 року ст. ДОП Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області склав висновок, затверджений начальником Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області, про відсутність ознак кримінального правопорушення за вказаними позивачем подіями (а.с. 184 т. 1).

З огляду на невиконання компетентними посадовими особами поліції обов`язку внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за заявою позивача і початок досудового розслідування, позивач був змушений підготувати і подати скаргу до Ірпінського міського суду Київської області, який своєю ухвалою від 26 лютого 2018 року частково задовольнив скаргу та, зокрема, зобов`язав компетентну службову особу (слідчого) Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за заявою позивача від 14 червня 2016 року, розпочати досудове розслідування та надати заявнику витяг із ЄРДР (а.с. 207-209 т. 1).

Крім того, ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2018 року встановлена протиправна бездіяльність слідчого та зобов`язано уповноваженого слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, зазначене у заяві позивача від 21 листопада 2015 року та надати витяг з ЄРДР. Ухвалою слідчого судді від 14 травня 2018 року визнано протиправною бездіяльність слідчого та зобов`язано уповноваженого слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, зазначене у заяві позивача від 7 листопада 2015 року та надати витяг з ЄРДР. Ухвалою слідчого судді від 24 травня 2018 року визнано протиправною бездіяльність слідчого та зобов`язано уповноваженого слідчого Ірпінського відділу поліції ГУ НП в Київській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, зазначене у заяві позивача від 17 жовтня 2015 року та надати витяг з ЄРДР (а.с. 210-214 т. 1).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок незаконних дій відповідача позивач зазнав моральних страждань у вигляді емоційного розчарування в діяльності органу поліції та додаткового психічного напруження, незадоволення, викликаного незаконністю дій, як і необхідність докладання додаткових зусиль для захисту своїх прав.

Під час розгляду даної справи відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що бездіяльність органу поліції не справила негативний вплив на позивача, і він не зазнав страждань та приниження.

З урахуванням підстав позову ОСОБА_1 спірні правовідносини регулюються частиною шостою статті 1176 ЦК України згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, (ніж передбаченої в частинах 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (пункти 5.6, 5.7) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. В інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої статті 1176 ЦК України і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Відповідно до положень статей 1173-1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, чи їх службовою або посадовою особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи осіб.

Згідно із пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

З вище викладених підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку із незаконністю дій органу поліції.

Разом з тим, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції в повному обсязі не врахувавприписи статті 23 ЦК України, згідно якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

При вирішенні спору, колегія суддів враховує, що позивачем була подана заява на захист своїх прав від безпідставних, на думку позивача, звинувачень, про які зазначалось в актах перевірки житлових умов від 21 березня 2015 року та 4 липня 2015 року і стосується сфери його особистого життя, яке охороняється законом (стаття 32 Конституції України, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Дана сфера є чутливою і емоційно напруженою, в тому числі з огляду на триваючі непорозуміння між позивачем і колишньою дружиною ОСОБА_3 щодо його участі у вихованні сина.

Також, судом встановлено що відповідачем немотивовано і безпідставно не внесено відомості про викладене у заяві кримінальне правопорушення до ЄРДР і не було розпочато досудове розслідування, у зв`язку з чим позивачем затрачені додаткові зусилля для поновлення своїх прав шляхом звернення до суду.

Зважаючи на наведені норми законодавства та обставини справи, з урахуванням характеру, глибини і тривалості моральних страждань ОСОБА_1 , наданих позивачем доказів щодо незаконної бездіяльності органу поліції та змісту позовних вимог колегія суддів визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000,00 грн, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Такий розмір стягнутої моральної шкоди, на переконання колегії суддів, є пропорційним та не відповідає обсягу душевних, емоційних та психологічних страждань, ступеню моральних страждань, яких зазнав позивач незаконних дій відповідача щодо нього.

Позивач помилково вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При цьому у постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При вирішенні порядку відшкодування шкоди, колегія суддів враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 2 000,00 грн повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Водночас, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Частково задовольняючи позов, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу й на таке.

Позивачем подано позов як у своїх інтересах, так і в інтересах сина. Проте колегія суддів вважає, що спір в даній справі стосується виключно захисту прав позивача, і не пов`язаний із захистом прав на даний час уже неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки предметом спору є відшкодування моральної шкоди саме позивачу, а не іншим особам, в тому числі його сину ОСОБА_4 , про що позивач зазначає в позові, вказуючи про заподіяння моральної шкоди виключно йому.

Намагання позивача пов`язати залучення сина у якості позивача із необхідністю захисту прав неповнолітнього на спілкування з ним є помилковими і недоречними, оскільки це не є предметом спору в даній справі.

Безпідставні і посилання позивача на те, що спірні правовідносини виникли із сімейних правовідносин, що свідчить про хибне розуміння ним предмету спору, який не пов`язаний із сімейними правовідносинами взагалі, а стосується деліктних правовідносин щодо відшкодування шкоди.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ГУ НП в Київській областіпідлягає частковому задоволенню, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року відповідно до статті 376 ЦПК України - зміні шляхом викладення другого абзацу його резолютивної частини у редакції, що відповідає наведеним вище мотивам постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини в наступній редакції.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 2 000,00 грн (дві тисячі гривень).

В іншій частині рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко