КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/2134/20 Головуючий у 1 інстанції: Мерзлий Л.В.
провадження №22-ц/824/9969/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, -

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 14 березня 2019 року між ним та ОСОБА_1 було укладено попередній договір.

Попередній договір укладено в простій письмовій формі і не було нотаріально посвідчено договір.

Відповідно до цього договору сторони зобов`язувалися в майбутньому, в строк не пізніше 2-го кварталу 2022 року укласти основний договір - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

На виконання п.3.1, п.3.2 Попереднього договору позивач сплатив відповідачу суму грошових коштів у розмірі 57 900 грн: 1-ий платіж у розмірі 19 300 грн отримано відповідачем до підписання Попереднього договору, про що міститься вказівка в п.3.1. Попереднього договору; 2-ий платіж у розмірі 19 300 грн отримано відповідачем 26 квітня 2019 року, про що міститься вказівка в п.3 Додаткової угоди № 1 від 26.04.2019 року; 3-ий платіж в розмірі 19 300 грн отримано відповідачем 31 травня 2019 року, про що міститься вказівка в п.3 Додаткової угоди № 1 від 31.05.2019 року.

Вказував, що станом на день розгляду справи будівельні роботи по зведенню будинку АДРЕСА_2 призупинені.

Позивач, отримавши консультацію юриста, прийшов до висновку про те, що відповідач фактично ошукав його, оскільки, надав для підпису підготовлений ним же Попередній договір у простій письмовій формі. При укладанні Попереднього договору представники відповідача запевняли позивача у законності правочину та гарантували оформлення у майбутньому права власності на квартиру.

Зазначав, що у зв`язку зі складанням тексту проекту спірного Попереднього договору відповідачем відповідальність за недотримання його форми має покладатися саме на відповідача.

Вказував, що в силу ст.657 ЦК України основний договір купівлі-продажу посвідчується нотаріально і тому Попередній договір від 14 березня 2019 року, укладений між сторонами, теж підлягав нотаріальному посвідченню. За відсутності нотаріального посвідчення, Попередній договір має бути визнаний судом нікчемним. У зв`язку з недійсністю Попереднього договору відповідач зобов`язаний повернути позивачу суму грошових коштів, сплачених позивачем на виконання цього правочину, в повному розмірі.

Тому, просив визнати нікчемним правочин, а саме: попередній договір, укладений 14 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 57 900 грн. Також стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2021 року позов задоволено.

Визнано нікчемним правочин, а саме: попередній договір, укладений 14 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Застосовано наслідки нікчемності правочину, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 57 900 грн.

Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні, що стосується сплати на користь позивача судового збору та інших судових витрат.

Скарга обґрунтована тим, що текст самого попереднього договору узгоджувався між сторонами, в результаті чого за домовленістю сторін, згідно п.2.6. попереднього договору витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням Основного договору сплачує позивач. Витрати по сплаті за нотаріальне посвідчення попереднього договору, так як і Основного договору, також повинен був нести позивач, який сам і настояв на оформленні цього договору у простій письмовій формі, внаслідок чого попередній договір і не був посвідчений нотаріально.

Тому, відповідач категорично не погоджується з покладанням на нього обов`язку по сплаті на користь позивача судового збору та інших судових витрат, так як позивач самостійно настояв на оформленні цього договору у простій письмовій формі, внаслідок чого попередній договір і не був посвідчений нотаріально, а потім з невідомих причин скориставшись цим вирішив не виконувати взяті на себе по попередньому договору зобов`язання.

Таким чином, судом ухвалено рішення на підставі матеріалів і доказів, наданих лише позивачем, що призвело до неповного з`ясування обставин та прийняття рішення, яке не відповідає вимогам Законодавства України.

Вважає, що судом було з`ясовано не всі обставини даної справи, а тому ухвалене рішення не може вважатися обґрунтованим.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонам попередній договір від 14 березня 2019 року є нікчемним, а тому позов слід задовольнити, зобов`язавши ОСОБА_1 повернути позивачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 57 900 грн, які були передані відповідачу за вказаним попереднім договором.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до змісту ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч.ч.1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Судом встановлено, що 14 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено попередній договір в простій письмовій формі і його не було посвідчено нотаріально.

Згідно з цим договором сторони зобов`язалися в майбутньому, в строк не пізніше 2-го кварталу 2022 року укласти основний договір - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до змісту ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

За ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що оспорюваний договір не було посвідчено нотаріально.

Згідно з положеннями ч.1, 2 ст.216 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Також, за роз`ясненнями, які містяться в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Як встановлено судом, позивачем було сплачено відповідачу суму грошових коштів в розмірі 57 900 грн: 1-ий платіж в розмірі 19 300 грн отримано відповідачем до підписання попереднього договору, про що міститься вказівка в п.3.1. попереднього договору; 2-ий платіж в розмірі 19 300 грн отримано відповідачем 26 квітня 2019 року, про що міститься вказівка в п.3 Додаткової угоди №1 від 26.04.2019 року; 3-ий платіж в розмірі 19 300 грн отримано відповідачем 31 травня 2019 року, про що міститься вказівка в п.3 Додаткової угоди №1 від 31.05.2019 року.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

З огляду на вищенаведене, суд дійшов вірного висновку про те, що укладений між сторонам попередній договір від 14 березня 2019 року є нікчемним, а тому позов підлягав до задоволення із зобов`язанням відповідача ОСОБА_1 повернути позивачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 57900 грн, які були передані відповідачу за вказаним попереднім договором.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: