СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15242/21

пр. № 2/759/306/22

28 листопада 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Багінської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та додаткових витрат на утримання дітей, а також про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітям, які не досягли 16-річного віку,-

ВСТАНОВИВ:

09.07.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та додаткових витрат на утримання дітей, а також про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітям, які не досягли 16-річного віку, в якому просить: - стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 3202 у твердій грошовій сумі відповідно на сина та доньку щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви і до досягнення сином та донькою повноліття, та додаткові витрати на утримання сина в розмірі 5975 грн. щомісячно і доньки в розмірі 1339 грн. щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви і до досягнення сином і донькою повноліття; - стягнути з відповідач ана користь позивача одноразові додаткові витрати в сумі 10740 грн. на реабілітацію сина ОСОБА_3 , яку він проходив в 2020 році; - стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908 грн.; - надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дозвіл на тимчасовий виїзд закордон для відпочинку та оздоровлення, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на період з 10.07.2021 року до досягнення сина та доньки 16-річного віку.

Позов мотивовано тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 27.10.2007 року по 11.03.2014 року. Від шлюбу народились діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.03.2014 року стягнено з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, почмнаючи з 20.01.2014 року і до досягнення старшим сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття та додаткові витрати на утримання доньки в розмірі 800 грн., щомісячно, починаючи з 20.01.2014 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, а діти залишились проживати з матір`ю. Незважаючи на рішення суду відповідач ухиляється від сплати аліментів і відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 29.04.2021 року становить 140645, 32 грн. Враховуючи, що відповідач не надає до виконавчої служби об`єктивні дані про місце своєї роботи, та про свій заробіток, хоча позивачу достовірно відомо, що відповідач працює за кордоном і має достатні фінансові можливості, так як має квартиру, їздить на позашляховику, то у позивача виникла необхідність для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до розрахунків позивача обов`язкові витрати на сина на місяць станволять 6404 грн., додаткові витрати - 11750 грн., а на доньку обов`язкові витрати - 6404 грн., додаткові витрати -2678 грн. Крім того син ОСОБА_3 в 2020 році проходив курс реабілітації ТОВ «Центр доктора Бубновського» за що позивач оплатила 21480 грн. Діти позивача активно займаються спортом їм необхідно періодоично виїзджати за кордон на море для оздоровлення. Відповідач не займається оздоровленням дітей, більш того він вчасно не надає згоди для виїзду дітей за кордон на відпочинок, тим самим позбавляє дітей можливості відпочити і оздоровитись за кордоном. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.07.2021 року у справі відкрито провадження та призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 03.11.2022 року на електронну адресу суду направила клопотання про розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні позову, з підстав зазначених у відзиві.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2014 року у справі № 759/934/14-ц було розірвано (а.с. 18).

Від даного шлюбу сторони мають дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14, 15).

Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.03.2014 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.01.2014 року і до досягнення старшим сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття та додаткові витрати на утримання доньки в розмірі 800 грн., щомісячно, починаючи з 20.01.2014 року (ас. 16-17).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18.05.2021 року № 45553 вбачається, що станом на 29.04.2021 року заборгованість боржника ОСОБА_2 становить 140645, 82 грн. (а.с.20).

Судом встановлено, що діти сторін по справі проживають з матір`ю.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.

Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим.

Зі змісту ст. 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України вбачається можливість задоволення позовних вимог, яка перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Аналізуючи надані докази, зокрема рішення Святошинчського районного суду м. Києва від 06.03.2014 року, судом встановлено, що дане рішення не є зміненим чи скасованим, набрало законної сили, відтак є обов`язковим до виконання.

Невиконання відповідачем ОСОБА_2 зазначеного судового рішення Святошинського районного суду м. Києва 06.03.2014 року не може виступати підставою задоволення судом аналогічних вимог щодо повторного стягнення з нього аліментів. Питання про зміну розміру аліментів або зміну способу стягнення аліментів, позивачем не ставилось.

Суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 32002 грн. у твердій грошовій сумі задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 5975 грн., щомісячно і доньки ОСОБА_4 в розмірі 1339 грн., щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви і до досягнення сином і донькою повноліття, суд звазначає наступне.

На підтвердження понесених витрат на дітей позивач посилається на численні рахунки-повідомлення за сплату житлово-комунальних послуг, також численні чеки з призначенням платежу: - репетитор ОСОБА_3 та товарні чеки (а.с.38-48, 49-60).

Також позивачем надано довідку видану ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 02.04.2021 року № 53 про те, що вини є вихованцями Дитячо-юнацької спортнивної школи № 17 (а.с.30).

Крім цього, на підтвердженнч понесених витрат позивачем надано квитануції до прибуткового касового ордера № 5/10 від 05.03.2021 року, № 3/14 від 03.03.2020 року, № 26/11 від 26.03.2021 року та від 26.02.2021 року (а.с. 33).

Також позивачем надано копію із історії хвороби станціонарного хворого ОСОБА_1 № 4160 та акти виконаних робіт (а.с.61, 69-70).

Позивач поніс витрати пов`язані зі оплатою за курс реабілітації ТОВ «Центр доктора Бубновського», що підтвердується копіями консультативни висновків спеціаліста від 04.03.2021 року, від 17.05.2021 року на загальну суму 21480 грн.

Вивчивши надані позивачем докази та оцінивши доводи в обґрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі із огляду на наступне.

За положеннями ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Верховний суд України роз`яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких основних обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Верховний Суд України звернув увагу, що, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні врахувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначити у твердій грошовій сумі (постанова від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489/цс17).

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, звернуто увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 Сімейного кодексу України участі у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначити у твердій грошовій сумі).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Відповідно до правових висновків Верховного суду у постановах від 30.01.2019 року у справі № 205/4622/16-ц, від 30.07.2018 року у справі №522/6424/16-ц, від 26.09.2018 року у справі №761/6933/17, від 10.01.2019 року у справі № 369/11745/16ц, не відносяться до додаткових витрат наступні: витрати одного з батьків на відвідування дитиною спортивної секції та дитячого гуртка, витрати з придбання канцелярських товарів, одягу та взуття, витрати позивача на літній відпочинок за умови, якщо місце відпочинку дитини обиралось позивачем на власний розсуд, без узгодження з відповідачем, витрати на відвідування дитиною приватного дитячого садка.

Суд критично ставиться до поданих позивачем доказів, а саме квитанцій (які не містять інформацію про підтвердження факту отримання товарів, надання послуг), чеків на придбання одягу, квитанцій, оскільки ці кошти, на думку суду, входить до складу витрат на утримання дітей та аліментних зобов`язань.

Позивач звертаючись до суду з позовом вказала , що загальна сума додаткових витрат на сина ОСОБА_3 буде складати 5975 грн. щомісячно та на доньку ОСОБА_4 - 1339 грн. щомісяно і до досягнення сином та донькою повноліття.

При цьому, позивач просить додаткові витрати на дітей наперед щомісячно до досягнення дітьми повноліття, тобто вимога в цій частині є саме щомісячні платежі до досягнення дітьми повноліття, а не понесені фактично витрати. Суд вважає, що жодним наданим позивачем доказом не доведена така саме періодичність та саме додаткові витрати на дітей на місяць до досягнення ними повноліття, а тому вимоги в частинні стягення з відповідача додаткових витрат на утримання дітей ОСОБА_3 в розмірі 5975 грн. та ОСОБА_4 в розмірі 1339 грн., щомісячно та до досягнення ними повноліття, задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат в сумі 10740 грн. на реабілітацію сина ОСОБА_3 , яку він проходив в 2020 році та беручи до уваги зазначені витрати, які були здійсненні позивачем, у зв`язку зі станом здоров`я сина ОСОБА_3 , дані витрати підтверджені належними та допустимими доказами, виходячи із принципу першочерговості інтересів дітей та обов`язку обох батьків утримувати дитину та нести додаткові витрати на дітей, суд вважає обґрунтованою суму для стягнення із відповідача на користь позивача додаткових витрат на сина ОСОБА_3 в розмірі 10740 грн.

У позовній заяві позивач просить надати дозвіл дітям на виїзд за кордон до досягнення ними 16 річного віку.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Однак при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дітей, період поїздки та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей, суд, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині надання дозволу на виїзд диітей за кордон без дозволу батька та до досягнення ними 16-річного віку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача, підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 додаткових витрат в сумі 10740, 00 грн. на реабілітацію сина ОСОБА_3 , яку він проходив в 2020 році.

З урахуванням часткового задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 908, 00 грн.

Керуючись статтями 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та додаткових витрат на утримання дітей, а також про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітям, які не досягли 16-річного віку - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) додаткові витрати на реабілітацію сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 10740 (десять тисяч сімсот сорок) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Журибеда