Справа № 301/1113/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Даруда І.А., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб: приватного нотаріуса Іршавського нотаріального округу Ожеледи Петра Миколайовича, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Іршавської РДА про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, земельної ділянки та скасування державної реєстрації

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб: приватного нотаріуса Іршавського нотаріального округу Ожеледи П.М., відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Іршавської РДА про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, земельної ділянки та скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідно до заповіту від 03.06.2009 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_4 (після одруження ОСОБА_5 ) житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,37 га надану для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Зарічанської сільської ради. 21.07.2014 за її заявою було відкрито державним нотаріусом Іршавської нотаріальної контори Плетньовою Л.М. спадкову справу за № 107/2014/56327711.

Відповідно до відомостей викладених у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 37657412, виданого Реєстраційною службою Іршавського районного управління юстиції 18.05.2015 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 не зважаючи на те, що у спадкові права на вказане майно вступила ОСОБА_7 27.04.2015 Реєстраційною службою Іршавського районного управління юстиції було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , індексний номер 36804361.

У подальшому, ОСОБА_6 відповідно до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 29.05.2015 за реєстраційним номером 953, було подаровано вищевказаний будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 , мешканцю АДРЕСА_2 . Вважає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 заповіла свою частину будинку та земельну ділянку ОСОБА_7 , яка вступила в спадкові права, державний реєстратор Калинич І.В. та приватний нотаріус Ожеледа П.М. не мали право здійснювати правочини по відношенню до вищевказаного спадкового майна.

З урахуванням вищенаведеного просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд за Кадастровим номером земельної ділянки: :06:001:0076, укладений 09 травня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ожеледа П.М. та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_6 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд за Кадастровим номером земельної ділянки: :06:001:0076.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Вважає, що дане рішення прийняте з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування скарги посилається на те, що ОСОБА_3 заповіла свою частину будинку та земельну ділянку їй ОСОБА_7 , яка вступила в спадкові права, а державний реєстратор Калинич І.В. та приватний нотаріус Ожеледа П.М. не мали право здійснювати правочини по відношенню до вище вказаного спадкового майна, зокрема щодо реєстрації договору дарування.

Крім того вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку про те, що нею пропущено строк прийняття спадщини, так як їй стало відомо про договір дарування в 2018 році.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції.

Безпідставним є твердження позивача про те, що ОСОБА_3 заповіла свій будинок та земельну ділянку їй і вона вступила в спадкові права, державний реєстратор Калинин І В. та приватний нотаріус Ожеледа П.М. не мали право здійснювати правочини по відношенню до вище вказаного спадкового майна, оскільки, як під час звернення із позовом до суду так і під час розгляду справи по суті судом першої інстанції позивач, крім заповіту не надала жодного документу чи будь-якого доказу, який підтверджує, що спірне майно належало ОСОБА_3 . При цьому в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_6 , який при укладанні договору дарування житлового будинку засвідчив, що будинок та земельна ділянка є його особистою власністю. До того ж спірну земельну ділянку ОСОБА_6 отримав, скориставшись своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки на підставі рішення сесії Зарічанської сільської ради.

Відповідно, безпідставним є твердження позивача, що згідно відомостей викладених у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 37657412, виданого Реєстраційною службою Іршавського районного управління юстиції 18.05.2015 року житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 не зважаючи на те, що у спадкові права на вказане майно вступила ОСОБА_7 , оскільки, як вже зазначалося вище позивачка не могла вступити в спадкові права, так як будинок та земельна ділянка не належали ОСОБА_3 .

Безпідставним є посилання позивача на ст. 229 ЦК України, яка регламентує, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, так як сторони договору дарування мали намір укласти саме його, а не якийсь інший договір, що підтверджується п.16 договору дарування, яким зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину сторонам роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Безпідставним є також посилання позивача на частину 4 статті 1268 ЦК України, так як позивачем про це не було зазначено в позовній заяві. Немає в справі навіть копії паспорта чи свідоцтва про народження позивача, які це могли б підтвердити.

Необґрунтованим є також згадка позивача про те, що посилання суду на те, що вона пропустила строк для прийняття спадщини не відповідає дійсності, оскільки їй стало відомо про договір дарування у 2018 році, а тому нею не було пропущено строк позовної давності, так як під час судового засідання 09.12.2020 позивачка, як на неодноразові запитання головуючої судді, так і на запитання представника відповідача ОСОБА_8 відповідала, що дізналася про те що будинок був відчужений ОСОБА_6 у середині 2015 року ще при житті останнього.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 03.06.2009 ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_9 житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,37 га надану для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства яка розташована на території Зарічанської сільської ради (а.с.4).

Спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.28).

На момент смерті ОСОБА_3 разом з нею в будинку, розташованому в АДРЕСА_1 був зареєстрований чоловік померлої - ОСОБА_6 , що стверджується довідкою виконавчого комітету Зарічанської сільської ради № 637 від 24.06.2020 (а.с.49).

Після смерті дружини, як єдиний власник житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_6 , у травні 2015 року оформив право власності на належний йому житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с.10-11).

Після надання ОСОБА_6 всіх необхідних документів для здійснення реєстрації права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , державним реєстратором Калинич І.В., відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», було здійснено реєстрацію на вказане майно, що стверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 110-114).

У подальшому, ОСОБА_6 , відповідно до Конституції України та вимог ЦК України, уклав договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 29.05.2015 за реєстраційним № 953, яким подарував вище вказаний будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 , мешканцю АДРЕСА_2 (а.с.8-9, 96-118).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Організацією похорон займався відповідач ОСОБА_2 та його родичі, які і вели догляд за престарілим ОСОБА_6 до його смерті.

При цьому ОСОБА_1 , в порушення вимог ст.1270 -1272 ЦК України, в державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_3 , звернулася тільки 21.07.2014, та ОСОБА_6 не поставила до відома, що прийняла спадщину за ОСОБА_3 , тоді як ніколи не була зареєстрована та не проживала із спадкодавцем ОСОБА_3 .

З`ясовуючи питання, строку звернення позивача з даним позовом до суду, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Саме позивач повинна довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору дарування, і з клопотанням про поновлення строку позовної давності та поважність причин пропуску такого ОСОБА_1 не зверталася.

Тоді як незнання про порушення через необізнаність чи впевненість у відсутності підстав для вчинення дій щодо вступу в спадкові права після смерті ОСОБА_3 , саме по собі не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

ОСОБА_1 стало відомо від рідного брата про те що ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 будинок із земельною ділянкою у середині 2015 року ще за свого життя і вказане було підтверджено нею в суді першої інстанції, а отже, з моменту вчинення оспорюваних дій і до моменту звернення з позовом до суду пройшло більше п`яти років та поважності причин не звернення своєчасно до суду із позовом не навела.

У зв`язку з чим, представник відповідача ОСОБА_8 заявив клопотання про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно взяв до уваги вказане клопотання, перевірив аргументи заявника про сплив позовної давності у спірних правовідносинах, та задовольнив таке клопотання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови в задоволенні позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та вимогам матеріального закону.

А згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, підстави для скасування або зміни ухваленого судом першої інстанції рішення відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

А звідси, керуючись приписами статей 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 липня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: