ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1303/20 Номер провадження 22-ц/814/1520/22Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л..

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2020 року у складі судді Городівського О.А.

по справі за позовом Миргородської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року Миргородська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування звернулася до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просила позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно її малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та стягнути з неї на користь вищевказаних малолітніх дітей аліменти в розмірі не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повнолітня. Стягнення аліментів проводити на користь тих установ або осіб, в яких будуть утримуватися діти. Окрім того, просили позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 та стягнути з нього на користь його малолітнього сина ОСОБА_5 аліменти в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів проводити на користь тих установ або осіб, які будуть утримувати дитину.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 є матір`ю малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Батьком ОСОБА_2 в свідоцтві про народження дитини записаний ОСОБА_7 , відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України (за вказівкою матері).

Батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у свідоцтвах про народження дітей записаний ОСОБА_1 , згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Батьком ОСОБА_5 у свідоцтві про народження дитини записаний ОСОБА_1 згідно ст. 133 Сімейного кодексу України.

Миргородська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування 15.06.2019 року зверталась із позовом до Миргородського міськрайонного суду із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 відносно її чотирьох малолітніх дітей у зв`язку із невиконанням останньою батьківських обов`язків та негайним відібранням дітей від матері у зв`язку із безпосередньою загрозою життю та здоров`ю малолітнім дітям.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 31.01.2020 справа № 541/1196/19 у задоволенні позовних вимог Миргородської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 відмовлено, попередивши останню про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Вказано, що після набрання рішення суду законної сили 12.03.2020 ОСОБА_6 повернула трьох дітей ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з Яхницької спеціальної загальноосвітньої школи - інтернату Лохвицького району Полтавської області на постійне їх місце проживання до с. Дібрівка Миргородського району Полтавської області. А найменший син ОСОБА_11 перебуває у Кременчуцькому обласному спеціалізованому будинку дитини і звернень про надання дозволу органу опіки та піклування про повернення дитини додому від ОСОБА_6 не надходило.

Після відібрання у матері дітей, районним управлінням соціального захисту населення їй було припинено усі виплати державних допомог сім`ям з дітьми. Після повернення дітей матері, вона не звернулася про поновлення виплат державної соціальної допомоги до відповідного управління соціального захисту населення, а це прямий доказ порушення прав дітей на отримання відповідної соціальної матеріальної допомоги на дитину відповідного віку.

ОСОБА_6 та ОСОБА_1 утриманням та вихованням своїх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не займаються, їх життям, станом здоров`я, духовним та моральним розвитком не цікавляться, своїх батьківських обов`язків не виконують, самоусунулися від їх виконання.

Мати, ОСОБА_6 проживає в с. Дібрівка Миргородського району, за місцем проживання характеризується негативно: вихованням дітей не займається, постійно залишає дітей самих вдома, веде аморальний спосіб життя, зарекомендувала себе як безвідповідальна особа, дітям належної уваги не приділяє, вдома в денний час постійно відсутня.

ОСОБА_6 неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності за скоєння крадіжок у громадян, що характеризує її як таку, яка негативно впливає на виховання своїх дітей.

Діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перебувають на обліку служби у справах дітей Миргородської райдержадміністрації як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах. Підставою взяття дітей на облік було неналежне виконання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей.

ОСОБА_6 неналежно виконує свої батьківські обов`язки, не створила належних умов для проживання, розвитку дітей, уваги, догляду дітям не приділяє, вихованням їх не займається. Робота проведена працівниками Дібрівської сільської, ради як місцевим органом опіки та піклування, з громадянкою ОСОБА_6 позитивних результатів не дала.

ОСОБА_1 більше року знаходиться на заробітках за кордоном, жодного разу не поцікавився долею свого сина ОСОБА_11 , який з 01.07.2019 перебуває у Кременчуцькому обласному спеціалізованому будинку дитини, куди був влаштований розпорядженням голови Миргородської райдержадміністрації № 113.

09.07.2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації було розглянуто питання невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та прийнято рішення про надання висновку про доцільність їх негайного позбавлення батьківських прав, з одночасним поданням до Миргородського міськрайонного суду позову про їх позбавлення батьківських прав.

Усі вищевикладені аргументи є свідченням того, що мати ОСОБА_6 та батько ОСОБА_1 , остаточно втратили бажання виховувати та утримувати своїх дітей, самоусунулися від їх утримання та виховання, свої батьківські обов`язки не виконують, не створюють належні умови проживання, навчання, відпочинку, виховання, розвитку, не забезпечують їх необхідним повноцінним харчуванням, одягом, іграшками відповідно до їх вікових особливостей.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2020 року позовну заяву Миргородської районної державної адміністрації задоволено в повному обсязі.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Вирішено стягувати з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утримання неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 аліменти на кожного окремо по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.07.2020 до досягнення дітьми повноліття.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.07.2020 до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 квітня 2022 року виправлено описку в рішенні суду, а саме, зазначено на користь кого стягувати із відповідачів аліменти на утримання дітей. Зокрема доповнено третій та п`ятий абзац резолютивної частини рішення фразою «Стягнення аліментів проводити на користь тих установ або осіб, у яких будуть утримуватися діти».

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив частково скасувати його в частині його прав та інтересів та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 та стягненню аліментів на його утримання відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки перебував за кордоном. Вказав, що приймав участь у вихованні дитини та його матеріальному забезпеченні.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення місцевого суду оскаржується лише в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та стягнення аліментів на утримання дитини, тому рішення місцевого суду в частині позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та стягнення з неї аліментів на їх утримання апеляційним судом не переглядається.

Як встановлено місцевим судом та вбачаться з матеріалів справи, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого 24 жовтня 2018 року Миргородським міськрайонним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 9 виданого 08.02.2019 року Миргородським міськрайонним ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 15-17).

Відповідно до характеристики виданої виконавчим комітетом Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області № 396 від 06.07.2020 р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований по АДРЕСА_2 за період з січня по липень 2020 року жодного разу не цікавився де знаходяться його діти (а.с. 20).

Відповідно до розпорядження голови Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області № 112 від 27.06.2019 про негайне відібрання малолітніх дітей з метою захисту прав та інтересів дітей вирішено відібрати у ОСОБА_6 малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 36).

Згідно розпорядження голови Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області № 113 від 01.07.2019 вирішено влаштувати малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як дитину, яка залишається без батьківського піклування, до Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини (а.с. 37).

У повідомленні КП «Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини Полтавської обласної ради» № 579 зазначено, що малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 поступив до їхнього закладу 01.07.2019 року на повне державне утримання. Батько ОСОБА_1 не телефонував та заклад не відвідував (а.с. 31).

Відповідно до наказу служби у справах дітей Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області № 43 від 09.07.2020 року у зв`язку з невиконання батьками батьківських обов`язків, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , взятий на облік як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах (а.с. 25).

Згідно висновку органу опіки та піклування № 01.1-31/261 від 09.07.2020 Миргородська районна державна адміністрація Полтавської області, як орган опіки та піклування, діючи в інтересах малолітніх дітей, піклуючись про їх нормальний психічний та розумовий розвиток, зробила висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 та стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

У даному висновку органу опіки та піклування зазначено, що ОСОБА_1 ніяким чином не цікавився долею свого сина ОСОБА_11 , жодного разу не відвідав особисто та не зателефонував до дитячого закладу, щоб дізнатися про умови утримання, стан здоров`я дитини.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків відносно свого малолітнього сина та порушенням ст. ст. 150, 152, 155 СК України, ст. ст. 3, 19, 27, 28, 29, 37 Конвенції ООН про права дитини, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» Миргородська райдержадміністрація, як орган опіки та піклування, прийшла до висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та стягнення аліментів на його утримання.

Враховуючи вищевказані обставини, місцевий суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 та стягнення аліментів на його утримання.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області від № 01.1-31/261 від 09.07.2020, визнано доцільним позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно його малолітнього сина ОСОБА_5 .

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Місцевим судом встановлено, що відповідач знаходився за кордоном на заробітках. Вказана обставина відповідачем підтверджується в апеляційній скарзі, в якій він вказав, що знаходився за кордоном та змінив номер телефону на іноземний номер.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вірно встановив, що ОСОБА_1 самоусунувся від утримання та виховання свого сина, своїх батьківських обов`язків не виконує.

Вказаний висновок місцевого суду підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: характеристикою виданою виконавчим комітетом Дібрівської сільської ради Миргородського району Полтавської області № 396 від 06.07.2020 р. згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за період з січня по липень 2020 року жодного разу не цікавився де знаходяться його діти (а.с. 20); повідомленням КП «Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини Полтавської обласної ради» № 579 в якому зазначено, що малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 поступив до їхнього закладу 01.07.2019 року на повне державне утримання. Батько ОСОБА_1 не телефонував та заклад не відвідував (а.с. 31); висновком органу опіки та піклування № 01.1-31/261 від 09.07.2020 Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області (а.с. 34-35).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо його участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина ОСОБА_11 , не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував вказані обставини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив справу розглянути у його відсутність, а тому суд позбавлений можливості у судовому засіданні з`ясувати питання наявності таких доказів у відповідача.

Колегія суддів дослідивши наявні в матеріалах справи докази та доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.

Відповідач обираючи свої життєві умови мав усвідомлювати, що перебуваючи на значній відстані від дитини на території іншої держави, він не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя.

Окрім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що про прийняте судом рішення він дізнався випадково 28 квітня 2022 року, у зв`язку з чим 05.05.2022 року ним було направлено апеляційну скаргу, що підтверджується штампом на конверті.

Тобто, ОСОБА_1 про те що його позбавили батьківських прав дізнався лише майже через 2 роки після прийняття відповідного рішення, що в свою чергу свідчить про не цікавлення долею свого сина, який весь цей час перебуває у КП «Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини Полтавської обласної ради».

Окрім того, в матеріалах справи міститься заява КП «Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини Полтавської обласної ради» від 01.12.2021 року № 1009, адресована Миргородському міськрайонному суду, з проханням надіслати на їхню адресу виконавчі листи у даній справі про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_5 , який перебуває в будинку дитини на повному державному забезпечені (а.с. 115).

Вказана обставина спростовує доводи ОСОБА_1 про матеріальне забезпечення свого сина ОСОБА_11 , який згідно довідки КП «Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини Полтавської обласної ради» з 01.07.2019 року перебуває на повному державному утриманню у даному закладі (а.с. 31).

Встановлені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.

Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дитини, а також те, що відповідач фактично не виконував свої батьківські обов`язки, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.

Вимоги апеляційної скарги щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини першої статті 15 СК України, статті 180 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу, у тому числі і щодо обов`язку утримувати дитину. Такий обов`язок матері, батька відповідно до частини першої статті 121 СК України ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Таким чином, місцевий суд керуючись вимогами закону обгрунтовано задовольнив дану позовну вимогу.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність дій місцевого суду, який розглянув справу без участі відповідача ОСОБА_1 є необгрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно довідки Дібрівської сільської ради Миргородського району № 410 від 14.07.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 45).

Дана адреса проживання та реєстрації також вказана в копії паспорта ОСОБА_1 (а.с.18, зворотня сторона), характеристики на відповідача виданої виконавчим комітетом Дібрівської сільської ради (а.с 20) та вказана ним в апеляційній скарзі.

Саме за цією адресою, відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 ЦПК України, місцевим судом було здійснено направлення судових повісток рекомендованим листом, які повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 54, 69).

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, місцевим судом, на офіційному сайті Миргородського міськрайонного суду було розміщено оголошення про виклик ОСОБА_1 в судове засідання.

Таким чином, місцевий суд прийшов до обгрунтованого висновку про належне повідомлення відповідча ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, тому підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Отже, враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382, 383, 384 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин