Справа № 147/933/22
Провадження № 2/147/337/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Мудрак А.М.

з участю секретаря Чудак Г.І.,

представника позивача Конякіна М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) та включення до списку додатку до державного акту

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року представник позивача адвокат Конякін М.С. звернувся до суду з позовом в інтересех ОСОБА_1 , в якому просить включити ОСОБА_1 до додатку до державного акту II ВН 000030, списків членів АТЗТ «ПОДІЛЛЯ», та визнати право ОСОБА_1 на земельну частку (пай), із земель резервного фонду Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 , з 1996 року був членом АТЗТ «Поділля» с. Нова Ободівка Тростянецького району Вінницької області, 27.12.2000 його було звільнено з роботи за власним бажанням. Згідно з архівних довідок та витягів список - додаток до державного акту про розпаювання земель АТЗТ «Поділля» формувались до 2000 року включно. Позивача до даного списку помилково не включили. Тобто на момент розпаювання земель він був членом АТЗТ (колгоспу), але помилково не був внесений до списку осіб, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Вважає що так як на момент розпаювання земель формування списків на розпаювання та видача державного акта було віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування та розпорядником земель на даний час є Ободівська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, то відповідача вибрано правильно. Щодо СТОВ «Порділля», яке було правонаступником АКПП «Поділля», то згідно реєстру підприємств та організацій дане підприємство знаходиться в статусі припинено.

В зв`язку з тим, що розпаювання земель АТЗТ «Поділля» відбувалось тривалий час і позивач не знав чи мав він право на земельну частку (пай), звернувся до відділу у Тростянецькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницької області з запитом про те, чи вносили його до списку (додатку до державного акту на право колективної власності на землю АТЗТ «Поділля»). 08.08.2022 ОСОБА_1 отримав відповідь Відділу №3 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Вінницької області, з якої вбачається, що ОСОБА_1 помилково (безпідставно) не включили до списку-додатку до державного акта на право колективної власності на землю.

Стверджує, що невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити його права на земельну частку, тому ОСОБА_1 має повне право звернутись до суду з позовом про включення його до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, визнання права на земельну частку (пай).

Також зазначив, що при неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 №720/95 (720/95) «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Щодо строку позовної давності стверджує, що позивач всіляко намагався встановити своє право на земельну частку (пай), але документального підтвердження того, що його не було включено до списку додатку до державного акту на розпаювання земель АТЗТ «Поділля» у нього не було. Тому стверджувати про те, що позивач дізнався про своє пропущене право з моменту розпаювання не вірно. Адже зважаючи на те, що до матеріалів справи додано архівні довідки та різного роду розпорядження, вбачається, що списки остаточно не було сформовано довгий період часу навіть станом на 2000 рік, так як відбувалось корегування та доповнення. Доступу до державного акту та списку у позивача не було. Згодом коли з`явилась можливість користуватись архівом та через адвоката було зроблено запит до Держгеокадастру у позивача з`явилась інформація про причину, чому він не отримав свою земельну частку (пай), а саме відсутність його в списках додатку до державного акту II ВН 000030. Тому слід вважати, що про порушене право, а саме про те, що позивача помилково не внесено до списку членів АТЗТ «Поділля» йому стало відомо тільки в 2022 році. Адже інші джерела не надавали інформацію у який спосіб було порушено право позивача. За таких обставин вважає, що у позивача є вагомі причини пропуску строків позовної давності, та просить суд визнати їх поважними.

Ухвалою судді від 03 жовтня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 11 листопада 2022 року закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причина неявки суду невідома, клопотань про відкладення не надходило.

Представник відповідача Ободівської сільської ради в судове засідання не з`явився. 26.12.2022 подали заяву про розгляд справи без участі представника Ободівської сільської ради. Також подали заяву про застосування строків позовної давності, обгрунтовуючи тим, що під час розгляду даної справи слід керуватись ЦК Української РСР, чинних на момент виникнення спірних правовідносин. Право на позов виникає у особи з моменту, коли вона дізналась або повинна була дізнатись про порушене право. Позивач звернувся до суду з позовом лише 27 вересня 2022 року, тобто з порушенням строків позовної давності. Тому просили відмовити в позові повністю.

Представник позивача адвокат Конякін М.С. в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі покликаючись на доводи викладені в ній. Просить позов задоволити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював з 1996 року по 2000 рік в АТЗТ «Поділля» водієм, що підтверджується копією трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 , заповненої на ім`я ОСОБА_1 1998 року (а.с.8-12).

27 грудня 2000 року ОСОБА_1 звільнений з роботи за ст. 38 КУпАП за власним бажанням (а.с.8).

З відповіді Відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 08.08.2022 №697/25-22 наданої на звернення від 25.07.2022 встановлено, що відповідно до відомостей наявних у Відділі, технічної документації по паюванню земель колективної власності АТЗТ «Поділля» с. Нова Ободівка додатку до державного акта ІІ ВН №000030, списків членів АТЗТ «Поділля» ім`я ОСОБА_1 відсутнє, сертифікат на право на земельну частку (пай) державний акт на право власності на землю не виготовлявся та не видавався (а.с.13).

З архівної довідки Комунальної установи «Тростянецький трудовий архів» від 17.09.2021 №326/1 наданої на ім`я ОСОБА_2 , встановлено, що колишнійколгосп «Нова громада» с. Нова Ободівка був організований в березні 1930 року. Архівні документи колгоспу з 1930 року по 1945 рік включно частково не збереглися. В 1956 році колгоспи «Правда», «Будьоного», « ІНФОРМАЦІЯ_1 », «Кірова» об`єдналися на основі них був створений колгосп ім. Суворова с. Нова Ободівка, протокол № 1 від 08.07.1956 року. У 1991 році колгосп ім. Суворова був реорганізований в АТЗТ «Поділля» с. Нова Ободівка, протокол №1 від 02.02.1991. В 2000 році АТЗТ «Поділля» реформований в АКПП «Поділля» с. Нова Ободівка, протокол № 2 від 18.02.2000. В 2001 році АКПП «Поділля» с. Нова Ободівка був реорганізований в СТОВ «Поділля» с. Нова Ободівка протокол № 168 від 10.09.2001 є правонаступником АКПП «Поділля», згідно розпорядження голови Тростянецької райдержадміністрації №168 від 10.09.2001 (а.с.14)

Відповідно до розпорядження Тростянецької РДА Вінницької області №154 від 27.06.1996 «Про видачу сертифікатів на право на земельну частку (пай)» підтверджено факт розпаювання земель, переданих у колективну власність, в тому числі і АТЗТ «Поділля» с.Нова Ободівка згідно з списком, затвердженим загальними зборами членів АТЗТ «Поділля» (протокол №1 від 14 березня 1996 року) (а.с.15, 16).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій від 07.07.2022 СТОВ «Поділля в статусі припинено (а.с.17, 18).

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Основного Закону України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.9 ст. 5 ЗК України ( редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі ст. ст. 22, 23 ЗК України (у редакції 1993 року) та відповідно до вище зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Оцінюючи надані позивачем докази суд звертає увагу, що відомості про включення в члени АТЗТ «Поділля» в трудовій книжці відсутні (а.с.8). Також не надано інших доказів, що б підтверджували членство ОСОБА_1 у АТЗТ «Поділля».

Як вбачається наданих суду доказів, позивач ОСОБА_1 до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акту на право колективної власності, не був включений.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку, при наявності підтверджень перебування особи у членах КСП.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 20.05.2019, справа 140/1113/17-ц, зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про не включення осіб до списку громадян членів КСП, які мають право на земельну частку (пай).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Щодо строків позовної давності зазначеної сторонами у своїх заявах суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Згідно з ст. 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Відповідачем також заявлено про застосування строків позовної давності у даному спорі.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна давність за наведених обставин застосовується судом незалежно від заяви сторони у справі.

Аналогічні за своїм змістом висновки зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у своїх постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 147/294/18 (провадження № 61-20292св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19) та від 16 вересня 2020 року у справі № 330/2463/17 (провадження № 61-79св19).

ОСОБА_1 та його представник не навели обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.

Посилання позивача в позовній заяві на те, що він всіляко намагався встановити своє право на земельну частку (пай), але документального підтвердження того, що його не було включено до списку додатку до державного акту на розпаювання земель АТЗТ «Поділля» у нього не було є необгрунтованим.

Наявний лист - відповідь Відділу №3 ГУ Держгеокадастру наданий на запит від 25 липня 2022 року. Підтверджень щодо того, що позивач вчиняв раніше якісь дії щодо порушеного права суду не надано. Крім того, архівна довідка №326/1 видана 17 вересня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 , що також ставить під сумнів твердження позивача, що він вчиняв усілякі дії щодо відновлення свого права. Інших доказів позивачем не надано.

З матеріалів позовної заяви встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 працював в АТЗТ «Поділля» з 1996 по 27.12.2000, йому було відомо про реорганізацію АТЗТ «Поділля» в АКПП «Поділля» у лютому 2000 року, відомості про що також зазначені в його трудовій книжці, тобто на момент розпаювання земель, навіть станом на 2000 рік, він працював на даному підприємстві.

Крім того суд вважає, що позивачеві було відомо про загальновідомі факти того, що мешканці с. Нова Ободівка та с.Ободівка, які були членами АТЗТ «Поділля» та отримали спочатку сертифікати про право на земельну ділянку (пай), а в подальшому і державні акти про право власності на земельні ділянки (паї) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вже тривалий час здають відповідні земельні ділянки (паї) в оренду та отримають за останню плату, зокрема у натуральній формі.

Зважаючи на загальну процедуру розпаювання та порядку повідомлення осіб, що мали право на земельну частку (пай), йому було відомо про факт порушення його права на земельну частку (пай).

Отже, початок розпаювання земель колишніх колгоспів є загальновідомим фактом, під час розпаювання земель ОСОБА_1 працював у АТЗТ «Поділля» до 27.12.2000, однак позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На основі повного та всебічного з`ясування обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) та включення до списку додатку до державного акту відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне ім`я сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

відповідач Ободівська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, , адреса місцезнаходження: Вінницька область, Гайсинський район, с. Ободівка, вул. Ватутіна, 8.

Повний текст рішення складено 29 грудня 2022 року.

Суддя А.М. Мудрак