Справа № 215/4146/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі: головуючого, судді - Демиденка Ю.Ю.

за участю: секретаря - Бугрим К.О.

розглянувши в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про визнання права користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

17.07.2020 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даною позовною заявою, яку уточнила 07.10.2020 (а.с.20-23).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_2 , який є користувачем квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 Тупіцин ОСОБА_3 помер. З січня 1998 року до дня смерті ОСОБА_2 позивач мешкала з ним однією сім`єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, іншого житла позивач немає.

На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати її членом сім`ї ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Представник позивач адвокат Сергієнко Д.М. в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням в країні воєнного стану.

Представник відповідача Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, надав відзив на позовну заяву в якому заперечує проти задоволення позову через відсутність належних доказів на підтвердження позовних вимог, а також просить суд розгляд справи проводити за його відсутності (а.с.31-32).

Відповідь на відзив позивач не подала.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст.17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані».

Суди в своїй діяльності дотримуються національних та міжнародних норм, стандартів та принципів здійснення правосуддя з метою підвищення ступеня довіри суспільства до органів судової влади та суміжних правових інститутів (положення Стратегії реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленої Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015).

Отже, сторони повинні утримуватись від використання прийомів, які пов`язанні із зволіканням у розгляді справи, та добросовісно і максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання справи.

З огляду на вищезазначене, враховуючи необхідність у дотриманні розумних строків розгляду справи, обов`язок сторін надання доказів у передбачений законом спосіб та строк, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивача та його представника, оскільки сторони зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та обов`язки і мали можливість подання усіх доказів з моменту звернення до суду, а саме з 17 липня 2020 року, але, з цього часу усі процесуальні дії представника позивача зводяться до надсилання клопотань про відкладення розгляду справи (а.с.36, 50, 60, 68-69, 80, 84-85, 94-95).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Водночас, позивачем не надано жодних доказів її родинних відносин з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на підтвердження того, що останній є наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

На підтвердження своїх доводів щодо проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , ведення з ним спільного господарства та наявності спільного бюджету, позивач надала копії квитанцій про сплату комунальних послуг, але суд відхиляє вказані доказі, оскільки платником у зазначених квитанціях про сплату комунальних послуг зазначений ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.8-13).

Крім того, вказані квитанції жодним чином не підтверджують сімейних відносин позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме ведення сумісного господарства, наявності спільного бюджету тощо. Інших доказів, що підтверджували вказані обставини, суду не надано.

Також, позивачем у позовній заяві було зазначено, що її сімейні відносини з ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , можуть підтвердити свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.2, 22), але їх явка в судове засідання нею забезпечена не була.

Таким чином, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, на підтвердження законності та обґрунтованості доводів позивача ОСОБА_1 , суд вважає необхідним відмовити в задоволенні її позовних вимог.

Оскільки, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог, судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача,

Керуючись ст.ст.12, 13, 141, 247 ч.2, 263-267, 273, 274 ч.4 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про визнання права користування житловим приміщенням відмовити в повному обсязі.

Сторони мають право оскаржити рішення подавши на протязі 30 днів з дня складання повного рішення апеляційну скаргу безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повне рішення складено 28.12.2022.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради, адреса: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Короленка, 1А.

СУДДЯ: