Справа № 185/5013/22
Провадження № 2/185/2640/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судового засідання Падафи А.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу ЄУ № 185/5013/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві,-

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я - 234 000 (двісті тридцять чотири тисячі) гривень, без відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позову зазначає наступне.

Позивач має загальний стаж 19 років загального страхового стажу, з них 13 років у шкідливих та небезпечних підземних умовах праці на підприємстві за професією гірник очисного забою.

На виробничо-структурних підрозділах підприємства ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» він працював з повним робочим днем під землею.

23.12.2016 року позивача було звільнено з займаної посади за ч.2 ст.40 КзпП України, у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я.

29.03.2011 директором ВСП «шахта імені М.І. Сташкова» відкритого акціонерного товариства «Павлоградвугілля» затверджений акт № 5 форми Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що стався 27.03.2011 року о 08 годині 05 хвилин з позивачем. Комісією з розслідування були встановлені обставини нещасного випадку, що стався із позивачем. Основна причина нещасного випадку: організаційний процес, робота підвищеної небезпеки, недотримання вимог інструкції з охорони праці працівником. Після нещасного випадку, позивач тривалий час лікувався, був на лікарняному. Потім самопочуття нібито стало краще та позивач повернувся до роботи знову. Однак на протязі з 2011 року по 2016 рік поки позивача було звільнено за невідповідністю займаній посаді, у зв`язку з станом мого здоров`я він часто перебував на лікарняних. Постійно звертався за наслідками виробничої травми до лікарів. Приймав часто знеболюючі препарати. Згодом стан тільки погіршувався. Позивач став все частіше та частіше почувати дискомфорт в голові, безсоння, тривогу, став емоційний та дратівливий, замкнутим та перестав спілкуватися з друзями майже взагалі. Постійно не покидає страх та відчуття паніки, відчуття, що він «помирає». Незважаючи на всі лікування та звернення до лікарів все ж таки позивачу встановили інвалідність, оскільки з кожним роком його стан ставав гірший та гірший.

Відповідно до висновків Медико-соціальної експертної комісії від 12.11.2021 року позивача визнано інвалідом третьої групи та встановлено 60% втрати працездатності, відповідно до довідок МСЕК серія ААА № 013893 та серія ААВ № 144181, тобто визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60 % у зв`язку з трудовим каліцтвом, встановлено що позивач може бути адаптований лише до підсобної роботи без роботи на висоті. Під землею, вночі, не біля води, вогню, рухомих механізмів, надомної роботи без води, висоти, вогню та рухомих механізмів.

Тривалий процес лікування, позбавляє можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання травми, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування.

Окрім того, внаслідок отриманих ушкоджень здоров`я, що супроводжується значною втратою працездатності в відносно ще молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, вживанням сильних пігулок, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах.

Тому вважає, що відповідач повинен відшкодувати нанесену моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я в сумі 234 000,00 грн., оскільки саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивача постійно турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги.

Ухвалою суду від 19 липня 2022 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 28 вересня 2022 року витребувано докази.

28.09.2022 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначає наступне.

ОСОБА_1 працював на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 26.06.1995 р. по 23.12.2016 р.

23.12.2016 наказом ВСП «ШАХТОУПРАВЛІННЯ ДНІПРОВСЬКЕ» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 23.12.2016 № 2471-к, ГРОЗ ОСОБА_1 був звільнений, у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, п.2 ст.40 КЗпП України.

Час виникнення правовідносин по відшкодування шкоди здоров`ю позивача визначається днем встановлення первинно йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

29.03.2011 проведено розслідування нещасного випадку, що стався 27 березня 2011 о 08:05, за результатами якого був складений Акт форми Н-1 № 5 від 29.03.2011 .

Комісією встановлені особи чиї дії або бездіяльність привели до нещасного випадку, а саме, що відповідальним за нещасний випадок є сам потерпілий - ОСОБА_1 . Також не встановлені машини, інструменти, шкідливий або небезпечний фактор, тощо що привели до настання нещасного випадку.

ОСОБА_1 визнав висновки комісії, викладені в даному акті, про те що нещасний випадок, який трапився з ним на виробництві 27 березня 2011 року, настав внаслідок порушення саме ним норм з охорони праці та про відсутність порушення його прав не безпеку виробництва з боку підприємства-роботодавця, які б знаходились в причинно-наслідковому зв`язку з настанням нещасного випадку, про що свідчить факт, що даний акт він не оскаржував.

А отже, цим самим ОСОБА_1 , визнав і факт відсутності правових підстав (порушення його прав), передбачених ч.1 ст.23 ЦК України, для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди підприємством-роботодавцем.

Вважає, що позивачем не надано обґрунтування/розрахунку щодо розміру моральної шкоди та не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин щодо порушення законодавства про охорону праці, спричинення моральної шкоди. В позові просить відмовити в повному обсязі.

У судове засідання позивач, його представник не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача надала заяву, якою просила відмовити в задоволенні позовної заяви.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , позивач з 26 червня 1995 року по 23 грудня 2016 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах в Приватному акціонерному товаристві «ДТЕК Павлоградвугілля».

23 грудня 2016 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи.

29.03.2011 директором ВСП «Шахта імені И.І. Сташкова» ОСОБА_4 затверджений акт № 5 (форма Н-1) про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, а також, акт (форма Н-5) (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався 27.03.2011 року о 08:05 год. з позивачем ОСОБА_1 .

За змістом зазначених документів, комісією з розслідування були встановлені обставини нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 26.03.2011, а саме: 26.03.2011 у 4 зміну помічник начальника дільниці з видобутку вугілля № 1 ОСОБА_5 видав наряд гірнику очисного забою ОСОБА_1 на кріплення сполучення 8014 лави з 801 забірним штреком. Керівництво в зміні здійснював гірничий майстер дільниці з видобутку вугілля № 1 ОСОБА_6 . По закінченню зміни 27.03.2011 о 08 годині 05 хвилин ОСОБА_1 пересувався по ходовому відділенню від 801 лави по 801 забірному штреку. У 10 метрах ввід лави він перечепився об дерев`яну стійку, що лежала на підошві виробки, і впав, при падінні вдарився об край дерев`яного щита огорожі лебідки 1ЛГКН, внаслідок чого розітнув перенісся. Дерев`яна стійка була принесена для виконання робіт по кріпленню сполучення та по закінченню цих робіт не була прибрана ОСОБА_1 з ходового відділення виробки.

Причиною нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 , зазначено: захаращування потерпілим ходового відділення 801 збірного штреку лісоматеріалами, порушення п. 1.13 «Інструкції № 1 з охорони праці, безпечному виконанню робіт та поведінці у шахті гірника очисного забою»; незабезпечення особистої безпеки при пересуванні по гірничим виробкам, порушення п. 1.11 «Інструкції № 1 з охорони праці, безпечному виконанню робіт та поведінці у шахті гірника очисного забою». Зазначено, що нещасний випадок вважається пов`язаним з виробництвом, відповідальним за нещасний випадок є ОСОБА_1 . Особи, які допустили порушення вимог законодавства про працю зазначені: ОСОБА_1 та ВАТ "Павлоградвугілля".

Відповідно до первинної довідки обласної МСЕК серії 10ААА № 009042 від 03.10.2011 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 15% з 27.09.2011, у зв`язку з Актом № 5 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, травма 27.03.2011, дата переогляду 01.10.2012.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 013893 від 12.11.2021 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60% з 01.01.2022, встановлено третю групу інвалідності, дата переогляду 01.01.2024.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААВ № 144181 від 12.11.2021 позивач оглядався комісією, йому встановлено третю групу інвалідності з 01.01.2022 до 01.01.2023, причина інвалідності трудове каліцтво, дата переогляду 05.12.2023.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст. 237-1КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування причин нещасного випадку на виробництві що стався 27.03.2011 року о 08:05 год з позивачем, причиною нещасного випадку зазначено: захаращування потерпілим ходового відділення 801 збірного штреку лісоматеріалами, порушення п. 1.13 «Інструкції № 1 з охорони праці, безпечному виконанню робіт та поведінці у шахті гірника очисного забою»; незабезпечення особистої безпеки при пересуванні по гірничим виробкам, порушення п. 1.11 «Інструкції № 1 з охорони праці, безпечному виконанню робіт та поведінці у шахті гірника очисного забою». Зазначено, що нещасний випадок вважається пов`язаним з виробництвом, відповідальним за нещасний випадок є ОСОБА_1 . Особи, які допустили порушення вимог законодавства про працю зазначені: ОСОБА_1 та ВАТ "Павлоградвугілля".

Згідно з пунктом 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, тому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що наявність вини позивача у нещасному випадку, який стався під час виконання ним посадових обов`язків виключає відшкодування відповідачем заподіяної моральної шкоди через ушкодження здоров`я та втрату професійної працездатності.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі №212/7705/18 (провадження №61-6552св18).

Факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку з нещасним випадком на виробництві доведений матеріалами справи. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, він вимушений систематично отримувати медичну допомогу, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивача постійно не покидає страх та відчуття паніки, відчуття, що він «помирає». Незважаючи на всі лікування та звернення до лікарів стан позивача не покращується.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначено в пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, №1-9/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, відповідно до статей 23,1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд не може погодитись із запереченнями представника відповідача, який вважає не доведеним позивачем факт заподіяння моральної шкоди, оскільки згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок трудового каліцтва.

Суд наголошує на тому, що відповідач повинен відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманою ним виробничою травмою.

З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок нещасного випадку на виробництві останньому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, тяжкість отриманої виробничої травми, вину позивача та відповідача в отриманні зазначеної травми, втрату професійної працездатності, інвалідність, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаної травми, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме спочатку 15% втрати професійної працездатності, які в подальшому збільшились до 60% втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Визначена судом сума моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2022 року, тому ця сума підлягає стягненню з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1000,00 грн.

Керуючись ст. 5,12,13, 81, 89, 258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», , місце знаходження: вул. Соборна, буд. 76, м. Павлоград Дніпропетровська область, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , 100 000 (сто тисяч) грн в рахунок відшкодування моральної шкоди з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», , місце знаходження: вул. Соборна, буд. 76, м. Павлоград Дніпропетровська область на користь держави судовий збір у розмірі 1000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко