ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/19/19 Номер провадження 22-ц/814/581/22Головуючий у 1-й інстанції Зіненко Ю.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Говорової Світлани Леонідівни, представника ОСОБА_1 , на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2021 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного тексту судового рішення 07 грудня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Федіївської сільської ради Решетилівського району, Решетилівської міської ради про визнання права на земельну частку (пай)

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на земельну ділянку (пай) на території Федіївської сільської ради Решетилівського району Полтавської області загальною площею 5,5 умовних кадастрових одиниць та виділити в натурі земельну ділянку.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що позивачка з 20 вересня 1985 року по 20 лютого 1996 року працювала у КСП ім.Кірова. У 2018 році вона дізналася, що її незаконно не включили у «Список громадян членів сільськогосподарського кооперативу або товариства», який є додатком №1 до Державного акта на право колективної власності на землю, виданого КСП ім..Кірова 29 грудня 1995 року, відповідно ї незаконно позбавили права на отримання у власність земельної ділянки.

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 26 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості позивача ОСОБА_3 як правонаступника ОСОБА_2 , а також Решетилівську міську раду в якості співвідповідача.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

В апеляційній скарзі адвокат Говорова С.Л.. представник ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що законодавством не обмежений строк на отримання сертифіката на земельну частку (пай), позивачка з об`єктивних причин не могла дізнатися про порушення свого права раніше 2018 року, так як вважала, що була включена до списку громадян, які мали право отримати сертифікат.

Правом подачі відзиву інші учасники справи не скористалися.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що з 16 серпня 1985 року по 16 лютого 1996 року ОСОБА_4 була членом КСП ім.Кірова Решетилівського району.

29 грудня 1995 року КСП ім.Кірова Решетилівського району отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ-20 на підставі рішення Решетилівської районної ради народних депутатів від 29 грудня 1995 року, яким затверджена площа земель колективної власності у розмірі 1 981,6 га.

ОСОБА_2 не була внесена до Списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства ім..Кірова Решетилівського району, який є Додатком №1 до Державного акта на право колективної власності на землю серії ПЛ-20 від 29 грудня 1995 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_2 право на позов виникло у 1995 році, проте з позовом вона звернулася до суду лише у 2019 році, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку за відсутності поважних причин.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.

За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі

(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» до осіб, які мають право на земельну ділянку частку (пай) відносяться спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Під час вирішення спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) в разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року (справі № 181/257/19), від 03 листопада 2021 року (справа № 540/1100/18) викладений такий правовий висновок.

«Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 ЦК Української РСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Таким чином, оскільки право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), це право є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження строком позовної давності.»

З огляду на наведене, враховуючи тотожність фактичних обставин у справі, що розглядається, та у справах, розглянутих Верховним Судом, висновок суду першої інстанції про відмову у позові з підстав пропуску трирічного строку звернення до суду є помилковим.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що під час розгляду справи позивачка ОСОБА_2 померла (а.с.85) і спадкоємцем після її смерті стала ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, і, відповідно була залучена до участі у справі як правонаступник позивача (а.с.109), отже з цього момента спірні правовідносини трансформувалися у спадкові, хоча новий позивач (правонаступник) не змінювала позовних вимог.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),

до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статей 1218, 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Отже, суд першої інстанції мав би роз`яснити правонаступнику позивача наведене вище та встановити, чи набула за життя ОСОБА_2 право на земельну частку (пай).

У постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року (справа №563/623/19), від 22 жовтня 2020 року (справа № 149/2978/18) викладений правовий висновок, згідно якого сам факт внесення спадкодавця до списку громадян - членів КСП, який є додатком № 1 до Державного акта на право колективної власності на землю, не є беззаперечним свідченням набуття спадкодавцем такого права, а лише вказує на наміри щодо виділення йому (спадкодавцеві) земельної ділянки, що за його життя реалізовано не було, у зв`язку із чим намір виділення спадкодавцю земельної частки (паю) не може бути об`єктом спадкування і входити до спадкової маси після його смерті, а тому і прав на отримання після його смерті цієї земельної частки (паю) його спадкоємець не набув.

У зазначених справах Верховний Суд погодився із висновками судів першої і апеляційної інстанції, зазначивши, зокрема таке: «…суди обгрунтовано виходили з того, що ОСОБА_2 за життя не внесення до списку осіб, що мають право на земельний пай та на видачу сертифіката не оскаржувала та, відповідно, питання про виділення їй земельної частки (паю) і видачу правовстановлюючих документів, які підтверджували б наявність у неї права на земельну частку (пай), за її життя не вирішувалося.

За таких обставин обґрунтованими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, оскільки позивач не надала доказів того, що ОСОБА_2 як спадкодавець набула таке право за життя».

У справі, розглянутій судом першої інстанції, встановлено і не заперечується учасниками, що ОСОБА_2 за життя не була внесена до списку осіб, які мають право на отримання сертифіката на земельну частку (пай), відповідно вона не отримала такий сертифікат, за життя не реалізувала свого права (наміру) на отримання земельної частки (паю), тому таке право не може бути успадковане її правонаступником.

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката адвоката Говорової Світлани Леонідівни, представника ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове по суті заявлених вимог.

ОСОБА_5 відмовити у задоволенні позову за недоведеністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 березня 2022 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І. Дорош

В.М. Триголов