ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2005/21 Номер провадження 22-ц/814/208/22Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

при секретарі Владімірові Р.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Процай Володимира Миколайовича на рішення Київського районного суду м. Полтави, в складі судді Яковенко Н.Л. від 12 жовтня 2021 року, дата виготовлення повного тексту рішення 13 жовтня 2021 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, треті особи: Управління майном комунальної власності міста Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Державне комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Будівельник» про визнання права власності на кватиру за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2021 року адвокат Процай В.М. як представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Полтавської міської ради, в якому просив визнати за останньою право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 25.11.1981 ОСОБА_1 майже 40 років зареєстрована та постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Вселення позивача до квартири відбувалося на підставі ордера, який на даний час не зберігся.

Спірна квартира не має власника, не є службовим жилим приміщенням, а отже ОСОБА_1 має право на отримання квартири у власність за набувальною давністю.

Вказує, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа квартирою, на законних підставах вселилася та користується нею, утримує її в належному стані та проводить ремонт, оплачує комунальні послуги.

Проте, остання не може скористатись своїм правом на безоплатну приватизацію, оскільки вказаний житловий будинок не відноситься до власності комунальних громад сіл, селищ та міст Полтавської області, а балансоутримувач будинку ДК ЖЕП «Будівельник» вже тривалий час знаходиться в стані ліквідації і будь-які документи мешканцям будинку надавати відмовляється.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог позивача.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Процай В.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Зокрема зазначає, що на час вселення ОСОБА_1 в спірну квартиру, чинне на той час законодавство взагалі не передбачало передачу у приватну власність квартир в житлових будинках.

До реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 позивач проживала за адресою АДРЕСА_3 в одноповерховому будинку «барачного типу», однак у зв`язку зі знесенням вказаного будинку під будівлю нового 9-ти поверхового будинку, у 1980 році була відселена за спірною адресою.

Вважає, що ОСОБА_1 набула право власності на вказану квартиру в порядку ст. 344 ЦК України за набувальною давністю, оскільки добросовісно заволоділа чужим майно та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше 10 років.

На апеляційну скаргу Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради надало відзив, в якому, спростовуючи доводи апеляційної скарги, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживає та у встановленому законом порядку зареєструвала своє постійне місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Управителем багатоквартирного будинку за місцезнаходженням м. Полтава, площа Павленківська, 8 визначено КП «ЖЕО № 2».

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що житловий будинок по АДРЕСА_4 , чи квартира АДРЕСА_5 в зазначеному будинку належить до комунальної власності міста.

Також, судом першої інстанції встановлено, що в провадженні господарського суду Полтавської області знаходиться справа № 8/471-23/1 про банкрутство Державного комунального Житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник».

На балансі ДК ЖЕП «Будівельник» обліковується майно (в т.ч. житлові будинки, гуртожитки, до переліку яких належить і будинок по АДРЕСА_4 ), яке належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, і міст Полтавської області (обласної комунальної власності). Суб`єктом права комунальної власності від імені територіальних громад області виступає Полтавська обласна рада.

Документальні докази передачі вищевказаних об`єктів житлового фонду, в т.ч. будинку по АДРЕСА_4 , до комунальної власності Полтавської територіальної громади в порядку, визначеному Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» (акти приймання-передачі, рішення комісії, тощо) відсутні.

Полтавська міська рада станом на час вирішення справи судом першої інстанції не є власником чи розпорядником спірного житла, права чи охоронювані законом інтереси позивача не порушувала, та не є належним відповідачем у справі.

Також місцевим судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 з достовірністю було відомо, що вона не є власником спірної квартири АДРЕСА_1 . Натомість, звертаючись до суду з позовом, позивач наголошує на тому, на її ім`я було видано ордер на право заняття житла в спірній квартирі.

Тобто, позивач користуючись належним іншій особі майном, знала, що користується чужим майном на відповідній правовій підставі.

Таким чином, позивач користується майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки користується майном на підставі виданого на її ім`я ордеру на право заняття житла, що фактично не заперечується і самим позивачем, яка в своїй заяві наголошувала, що була вселена до квартири на підставі ордеру, який не зберігся внаслідок її відселення з підлягаючого зносу будинку «барачного типу».

В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 344 ЦК України, оскільки позивач користується майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності як підстави визнання за нею права власності на житлове приміщення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналіалізуючи правову природу правовідносин, а також обґрунтування позовних вимог, необхідно дійти висновку про неможливість поширення інституту набувальної давності до вказаного спору з огляду на наступне.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

В даному випадку, сама позивач зазначає, що вона була вселена до вказаної квартири на підставі ордеру, який на даний час не зберігся, оскільки був повернутий органу, який його видав відразу після здійснення нею реєстрації свого місця проживання.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про користування (володіння) позивачем квартирою на підставі певного юридичного титулу, що вже само про собі виключає можливість набуття нею права власності на вказане житло на підставі набувальної давності.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять посилань на обставині, які в розумінні процесуального права є підставами для скасуванням чи зміни судового рішення.

Так, сам апелянт зазначає, що позивач була відселена з одноповерхневого будинку «барачного типу» по АДРЕСА_3 у зв`язку з будівництвом багато поверхневого будинку та вселена на підставі ордеру до квартири АДРЕСА_1 . Тобто, саме на підставі ордеру відбулась її реєстрація в зазначеному помешканню в 1981 році, де вона проживає та зареєстрована до даного часу.

Вказані обставини доводять правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності у володільця квартири ОСОБА_1 юридичного титулу на користування нею.

Таким чином, самій ОСОБА_1 було достеменно відомо про достатність правових підстав увесь цей час користуватись (володіти) квартирою як особі, яка в свій час отримала її на законних підставах.

Враховуючи, що суд першої інстанції вірно зробив висновок про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 344 ЦК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін як постановлене з дотриманням закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Процай Володимира Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 10 березня 2022 року.

Судді: О.І. Обідіна С. Б. Бутенко О. В. Прядкіна