КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1202/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 3 лютого 2021 року (суддя Коробенко С.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного сумісного майна подружжя,

встановив:

у жовтні 2016р. позивачка звернулася до суду з позовом, та з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог від 18 грудня 2017 року, просила встановити факт її спільного проживання з відповідачем з 1994 року по 1 січня 2004 року; встановити факт придбання нею та ОСОБА_6 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету квартири АДРЕСА_1 ; встановити факт її проживання зі ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 20 вересня 2016 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку, площею 0,2008 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташовану в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :01:015:0205, спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 ; визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , частину квартири АДРЕСА_2 та частину земельної ділянки, площею 0,2008 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :01:015:0205.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилалася на те, що вони з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1994 року, у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 .

Позивачка зазначала, що за час спільного проживання однією сім`єю за рахунок спільних коштів, отриманих внаслідок їх з відповідачем спільної праці, як членів сім`ї, 16 лютого 1999 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», яку було зареєстровано за відповідачем в Київському

міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна з внесенням запису до реєстрової книги за №2357.

Крім того, 12 березня 2006 року за спільні кошти ними була придбана на підставі договору купівлі-продажу земельна ділянка, площею 0.2008 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області, кадастровий номер: :01:015:0205, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, а 5 листопада 2015 року за спільні кошти ними була придбана квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міською нотаріального округу Кириленко Л.В. 5 листопада 2015 року, право власності на яку зареєстроване за відповідачем.

Позивачка зазначала, що відповідач відмовляється добровільно провести поділ вищевказаного майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, що порушує її права.

У заяві про доповнення позовних вимог позивачка зазначала, що за час спільного проживання однією сім`єю вона з відповідачем з 1994 року працювали в ТОВ «Таращамолоко» та отримували за роботу особисті доходи, які в подальшому об`єднували для ведення спільного господарства, побуту, бюджету. За рахунок спільних коштів, отриманих внаслідок їх з відповідачем трудових зусиль, 16 грудня 1999 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» 16 лютого 1999 р, реєстровий №0438-248, яку було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації до реєстрової книги за №2357.

З посиланням на ч.1 ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним до 1 січня 2004 року, позивачка просила встановити факт придбання вказаної квартири нею з відповідачем внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 3 лютого 2021 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступні об`єкти нерухомого майна: земельну ділянку (кадастровий номер :01:015:0205), площею 0,2008 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області; та квартиру АДРЕСА_2 . В порядку поділу спільної сумісної власності визнано за ОСОБА_1 право власності: на частину земельної ділянки (кадастровий номер :01:015:0205), площею 0.2008 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області; на частину квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 11 350грн.

У поданій апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог скасувати і у відповідній частині ухвалити нове рішення, яким встановити факт придбання нею та ОСОБА_6 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету квартири АДРЕСА_1 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, так як суд повинен був відповідно до положень ч. 9 ст. 10 ЦПК України застосувати аналогію права та керуватися положеннями ст. 17 Закону України «Про власність» і віднести її до членів сім`ї відповідача.

Позивачка зазначає, що поняття сім`ї в чинному на час придбання спірної квартири законодавстві не було наведено та не було чітко передбачено чинним на той час законодавством коло осіб, які входять до членів сім`ї в розумінні ст.17 Закону України «Про власність». Вперше вищезазначеним поняттю та терміну чітко дав визначення СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004р. Зокрема, за змістом ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Також позивачка вважає, що нею в суді першої інстанції було доведено отримання сукупного доходу за період з 5 листопада 1994р. по 28 грудня 1998р. в розмірі 6 280грн. Оскільки за договором купівлі-продажу, квартира була придбана за 74 000грн, то суд через незначну суму отриманих нею доходів цим самим поставив під сумнів можливість придбання квартири. Проте в даному випадку суд мав вирішити спір пропорційно вкладеним кожною із сторін коштів на придбання спірного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки, відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін, посилаючись на те, що позивачем не було надано жодних належних і допустимих доказів як на підтвердження факту перебування з ним у фактичних шлюбних відносинах, так і на підтвердження її участі у придбанні квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач зазначає, що враховуючи тяжкий стан здоров`я позивачки перед подачею апеляційної скарги, у нього є обґрунтовані сумніви в справжності підпису ОСОБА_1 на її апеляційній скарзі та сумніви в дійсності волевиявлення позивача щодо апеляційного оскарження судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким по суті позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, так як у рішенні не зазначено про подання ним заяви про застосування позовної давності та заперечення на відповідь позивача від 9 серпня 2019 року на відзив на позовну заяву.

Відповідач вважає, що суд не врахував не надання позивачем доказів у підтвердження своїх позовних вимог, а народження спільних дітей у 1999 році та 2008 році, підтверджує близькі стосунки між сторонами в період з 1999 року по 2008 рік, але не є підтвердженням перебування їх у відносинах, які мали ознаки фактичних шлюбних.

Крім того відповідач зазначає, що 20 червня 1992 року уклав шлюб з ОСОБА_7 і має дочку ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що він з самого початку знайомства проінформував позивача, тому суд неправомірно застосував для вирішення спору положення ст. 46 СК України.

Відповідач стверджує про пропуск позивачем строку позовної давності, перебіг якої необхідно обраховувати з часу придбання спірного майна в березні 2006 року та який закінчився в березні 2009 року, а тому є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

14 червня 2021 року Київському апеляційному суду надана копія свідоцтва про смерть 14 травня 2021 року ОСОБА_1 , повторно виданого 15 травня 2021 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою суду від 15 лютого 2022 року до участі у справі залучені правонаступники ОСОБА_1 : син ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_4 , мати ОСОБА_3 .

Правонаступники ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , будучи

належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційних скарг (с.с.160-161, 169-170, 171-172, 177-178, 213-214, 220-221, 222-223 т.2), у судове засідання двічі не з`явилися, клопотання про відкладення судового засідання не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів розглянула справу у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення законного представника неповнолітнього правонаступника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 та неповнолітнього ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу відповідача та заперечували проти апеляційної скарги ОСОБА_1 , пояснення відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_1 та підтримав доводи своєї апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_11 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного на Українській біржі «Десятинна» 16 лютого 1999 року, відповідач ОСОБА_11 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка придбана за 74 000грн.

25 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г., ОСОБА_11 придбав земельну ділянку, яка розташована у АДРЕСА_3 , площею 0,2008 га, кадастровий номер :01:015:0205. Земельна ділянка придбана за 189 820грн.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 5 листопада 2015 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В., відповідач ОСОБА_11 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Квартира придбана за 118 300грн.

У пункті 8 вказаного договору ОСОБА_11 зазначив, що він в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває.

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_11 з 20 червня 1992 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , з якою має спільну дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Відомостей про розірвання шлюбу матеріали справи не містять.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, що на час придбання квартири АДРЕСА_1 сторони були членами сім`ї у розумінні Кодексу про шлюб та сім`ю та що квартира придбана за спільні кошти, тому відсутні підстави для визнання її спільною сумісною власністю сторін.

Також суд першої інстанції зазначив, що з наданих суду доказів вбачається, що відповідач з 1992 року перебуває у зареєстрованому шлюбі, який не є розірваним, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю з реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року.

Крім того суд першої інстанції вважав, що наданими доказами підтверджено перебування сторін у відносинах, які мали ознаки фактичних шлюбних відносин, так як перебували у близьких стосунках, вели спільне господарство, мали спільний побут. Оскільки чинне законодавство не містить прямої норми, яка б захищала у даному випадку майнові інтереси позивачки, яка не була обізнана про факт перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі в іншій державі, суд вважав за можливе застосувати положення ст. 46 СК України до правовідносин сторін за аналогією закону в частині наслідків

недійсності шлюбу та визнав, що спірне майно було придбано у період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а відтак підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Проте, повністю погодитися з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність").

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої

статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

У зв`язку із викладеним суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали справи не містять достовірних та належних доказів у підтвердження того, що на час придбання відповідачем квартири АДРЕСА_1 сторони проживали однією сім`єю і що спірна квартира була придбана за спільні кошти.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що за період з 5 листопада 1994 року по 28 грудня 1998 року ОСОБА_1 було отримано 6 280грн заробітної плати, а зазначена квартира була придбана за 74 000грн. Доказів отримання інших доходів, які були вкладені у придбання даної квартири, позивачкою суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про власність» вона була членом сім`ї відповідача і вищезазначена квартира була придбана ними за спільні кошти, належними доказами не підтверджені.

У постанові Верховного Суду України № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року зазначено, щопід час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Отже, пред`явивши вимоги про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , позивачка повинна була надати суду докази у підтвердження того, що на придбання цієї квартири нею було внесено 37 000грн. Однак, таких доказів матеріали справи не містять.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд повинен був вирішити спір стосовно зазначеної квартири пропорційно вкладеним кожною стороною коштів на придбання квартири, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивачкою не було надано доказів, який саме розмір грошових коштів був нею внесений на придбання квартири.

Колегія суддів враховує, що 6 280грн є сукупним доходом ОСОБА_1 за період з 5 листопада 1994 року по 28 грудня 1998 року, за рахунок якого позивачка повинна була забезпечувати свою життєдіяльність, що не дає підстави для висновку, що зазначені грошові кошти у повному обсязі були використані нею на придбання спірної квартири. Як вже зазначалося вище, ОСОБА_1 не було надано доказів наявності інших доходів у цей період.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту придбання квартири АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнання цієї квартири їх спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину вказаної квартири.

З 1 січня 2004 року набув чинності Сімейний Кодекс України.

У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14-ц зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 487/3126/17 вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 520/10426/18 зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 2036/2-3/11 зазначено, що «відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після

припинення попереднього шлюбу. Відповідно до частини першої статті 74 СК України (в редакції чинній до 16 січня 2007 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. З урахуванням положень статті 25 СК України апеляційним судом вірно враховано, що положення статті 74 цього Кодексу поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають як у шлюбі між собою так і в будь-якому іншому шлюбі. Шлюб ОСОБА_2 з ОСОБА_5 було розірвано лише 22 вересня 2004 року, тому задоволення вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 22 вересня 2004 року суперечить вимогам статті 25 СК України».

У даній справі позивачка просила встановити факт її проживання з відповідачем однією сім`єю з 1 січня 2004 року по 20 вересня 2016 року. З наданих суду першої інстанції документів судом встановлено, що відповідач з 20 червня 1992 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 і відомостей про розірвання даного шлюбу суду не надано.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що факт перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі виключає можливість встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 1 січня 2004 року по 20 вересня 2016 року та обґрунтовано відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Разом з цим, задовольняючи позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю сторін та його поділ, суд першої інстанції виходив з положень ст. 46 СК України і вважав, що в інший спосіб порушені права позивачки захищені бути не можуть.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

При вирішенні справи по аналогії закону чи аналогії права обов`язковим є дотримання таких умов:

- аналогія допустима лише у випадку повної чи часткової відсутності правових норм;

- суспільні відносини, до яких застосовується аналогія, повинні знаходитися у сфері правового регулювання;

- повинна бути схожість між обставинами справи і наявною нормою за суттєвими юридичними ознаками;

- пошук норми, що регулює аналогічний випадок, повинен здійснюватися спочатку в актах тієї ж галузі права, у випадку відсутності - в іншій галузі права і у законодавстві в цілому;

- винесене у процесі використання аналогії правове рішення не повинно суперечити нормам закону, його меті;

- обов`язково повинно бути мотивоване пояснення причин застосування рішення по

аналогії до конкретного випадку.

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

За змістом ст. 46 СК України, якщо особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, вона має право: 1) на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя; 2) на проживання у житловому приміщенні, в яке вона поселилася у зв`язку з недійсним шлюбом; 3) на аліменти відповідно до статей 75, 84, 86 і 88 цього Кодексу; 4) на прізвище, яке вона обрала при реєстрації шлюбу.

ОСОБА_1 та ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

За таких обставин, правових підстав для застосування до правовідносин сторін положень ст. 46 СК України за аналогією права немає.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що правовідносин сторін не є подібними до правовідносин, які регулює ст. 46 СК України, а правовідносини сторін у даній справі регулюються нормами цивільного права.

Частиною 1 статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частинами 1 та 4 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За змістом статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За таких обставин, позивачка повинна була надати суду докази наявності спільного з відповідачем бюджету у період придбання відповідачем спірного майна, що вказане майно було придбане за спільні кошти.

Разом з цим, таких доказів матеріали справи не містять.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач є батьком її дітей, вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , де з 2008 року також зареєстровані і їх з відповідачем діти, що вона видавала довіреність відповідачу на придбання автомобіля в іншій країні, на фото-відеоматеріали, які підтверджують їх спільний відпочинок та святкування свят, та на покази свідка ОСОБА_13 .

Вказані докази суд першої інстанції вважав належними та допустимими доказами у

підтвердження доводів позивачки про спільне проживання з відповідачем, наявність у них спільного бюджету та придбання спірного майна за спільні кошти.

Разом з цим, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначав, що не мав сімейних стосунків з позивачкою, оскільки мав сім`ю, з якою постійно проживав у Литовській Республіці, з позивачкою підтримував близькі стосунки, як чоловік з жінкою, у результаті яких народилися діти, яких він матеріально утримував та забезпечив житлом, але спірні земельна ділянка та квартира АДРЕСА_2 були придбані ним за свої власні кошти.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що у період з 21 березня 1994 року по 31 грудня 2006 року він працював у Закритому акціонерному товаристві «Концерн Лавіси» (Литовська Республіка) на посаді торгового представника для Росії та України, перебував у зареєстрованому шлюбі та мав дочку, які проживали у Литовській Республіці м. Вільнюс, у квартирі, яку 22 листопада 1995 року придбав ОСОБА_11 разом із дружиною.

Також відповідачем надані акти фактичного його проживання з лютого 2015 по грудень 2015 року у квартирі АДРЕСА_4 , а з листопада 2015 року у квартирі АДРЕСА_2 .

Вказані доводи та докази позивачкою спростовані не були.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суду позивачкою не були надані належні та достатні докази у підтвердження того, що вона постійно проживала з відповідачем, як сім`я, що вони мали спільний бюджет і спірне майно придбали за спільні кошти.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

У підтвердження доводів позивачки була допитана тільки свідок ОСОБА_13 , яка є рідною сестрою позивачки, а відтак зацікавленою особою у вирішенні даного спору.

Спільні фотографії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , факти їх спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом спірного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не довела спільного проживання з відповідачем у період з 1 січня 2004 року по 20 вересня 2016 року і не надала доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та придбання земельної ділянки, площею 0,2008 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованої в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :01:015:0205, та квартири АДРЕСА_2 за спільні кошти, а відтак позовні вимоги про визнання вказаного майна спільним майном сторін, поділ зазначеного майна та визнання за позивачкою права власності на частину цього майна задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині задоволення позовних вимог, тому рішення суду в частині визнання спільною сумісною власністю сторін земельної ділянки, площею 0,2008 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованої в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :01:015:0205, та квартири АДРЕСА_2 , поділ цього майна та визнання за позивачкою права власності на частину вказаного майна, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 3 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 травня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк