Справа № 459/3973/21 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/2610/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Назар Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 вересня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління», Товариства з обмеженою відповідальністю «Червоноградське ремонтно-будівельне управління», Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області, з участю третьої особи: Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26 грудня 2007 року між Державним підприємством «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» укладено договір купівлі-продажу 15/100 частин будівлі, площею 157,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що рішенням учасників (засновників) ТзОВ «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» від 18 березня 2020 року його виключено з числа учасників ТзОВ «Червоноградське ремонтно-будівельне управління», а в рахунок повернення внесених ним у статутний фонд товариства коштів згідно з актом прийому-передачі від 25 березня 2020 року він набув у приватну власність 15/100 частин будівлі, площею 157,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., балансовою вартістю 33 000 грн. Зазначає, що державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації за ним права власності на вищезазначене майно, оскільки постановами державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції від 28 лютого 2008 року та від 20 березня 2012 року накладено арешт на дане майно. Вказує, що відносно ТзОВ «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» відсутні будь-які дані щодо перебування на примусовому виконанні виконавчих проваджень, а відтак, арешт накладений на майно, яким він володіє на законних підставах, є неправомірним, оскільки арешт накладено на майно Державного підприємства «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління», яке станом на 28 лютого 2008 року не було власником 15/100 частин будівлі, площею 157,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зважаючи на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2007 року відчужило спірне майно ТзОВ «Червоноградське ремонтно-будівельне управління».

З наведених підстав просить скасувати арешт та заборону відчуження з майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою Державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції № 311-3 від 28 лютого 2008 року та постановою старшого державного виконавця ВДВС Червоноградського МУЮ Дмитришин М.М. № 31256101 від 20 березня 2012 року про арешт майна, а саме, нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що необгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ТзОВ «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» не здійснило виділ своєї частки у спільній частковій власності, отже розпорядження таким майном можливе лише за згодою усіх співвласників, оскільки спір у даній справі не стосувався виділу часток, а відтак суд вийшов за межі позовних вимог та вирішив спір, порушивши принцип диспозитивності. Зазначає, що ТзОВ «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» на законних підставах розпорядилось своєю часткою на майно на підставі рішення учасників товариства, згідно з яким він набув право власності на 15/100 частки нежитлової будівлі, загальною площею 157,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 33 000,00 грн., в рахунок повернення внесених ним коштів у статутний фонд товариства. Вказує, що арешт на нежитлові будівлі було накладено помилково, боржник Державне підприємство «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління» на день накладення арешту не було власником майна, а будь-які виконавчі провадження щодо ТзОВ «Червоноградське ремонтно-будівельне управління», у власності якого перебувало спірне майно на день накладення арешту, відсутні. Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що ТзОВ «Червоноградське ремонтно-будівельне управління», розпорядившись своєю часткою в майні не здійснило її виділ, є необгрунтованими, оскільки співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, що й було зроблено ТзОВ «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» під час відчуження належної йому 15/100 частки. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 29 грудня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 19 грудня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 29 грудня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами набуття ним права власності на 15/100 частки нежитлової будівлі, загальною площею 157,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а на момент накладення арештув межах виконавчого провадження спірне майно залишалося у власності Державного підприємства «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління», тобто, боржника у виконавчому провадженні, а відтак відсутні підстави для зняття арешту та заборони відчуження з вищезазначеного нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2007 року між Державним підприємством «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» укладено договір купівлі-продажу 15/100 частин будівлі (поз. 8), що знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Зайцем М.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-625, за умовами якого Державне підприємство «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління» зобов`язується передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» 15/100 частин будівлі (поз. 8), загальною площею 157.1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 189566354 від 20 листопада 2019 року підтверджується, що 18 листопада 2019 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» зареєстровано право спільної часткової власності на 15/100 частин нежитлової будівлі (поз. 8), загальною площею 157.1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі дублікату договору купівлі-продажу № 1-625.

Рішенням учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» від 18 березня 2020 року виключено з числа учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» ОСОБА_1 з грошовим внеском у сумі 35 000,00 грн. Грошову частку ОСОБА_1 вирішено повернути майном товариства, а саме, 15/100 частин нежитлової будівлі (поз. 8), загальною площею 157.1 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 33 000.00 грн.

Актом приймання-передачі від 25 березня 2020 року підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Червоноградське ремонтно-будівельне управління» передає, а учасник товариства ОСОБА_1 приймає у приватну власність майно товариства, а саме 15/100 частин нежитлової будівлі (поз. 8), загальною площею 157.1 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 33 000.00 грн.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 286532991 від 24 листопада 2021 року підтверджується, що на все майно Державного підприємства «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління» накладено арешт на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції від 14 березня 2013 року в межах виконавчого провадження № 3670297, постанови відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції від 11 лютого 2016 року про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції від 30 грудня 2011 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Крім того, на підставі постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції від 20 березня 2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 15 січня 2020 року відкрито виконавче провадження № 60961749 з виконання вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Червонограді № 13 від 06 червня 2011 року про стягнення з Державного підприємства «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління» 3118.15 грн.

Постановою державного виконавця Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 08 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження № 64377420 з виконання рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 460 від 16 грудня 2011 року про стягнення з Державного підприємства «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління» боргу в сумі 195.22 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи та реалізації вказаного арештованого майна. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 818/337/17.

Пунктом 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» передбачено, що особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 607/3894/17.

Згідно з абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вважає себе власником нерухомого майна, а саме, 15/100 частин будівлі (поз. 8), загальною площею 157.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке на момент накладення арешту на спірне майно не належало Державному підприємству «Червоноградське шахтне ремонтно-будівельне управління», тобто боржнику в межах виконавчого провадження.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що 15/100 частин будівлі (поз. 8), загальною площею 157.1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебувають у власності ОСОБА_1 , відмова у державній реєстрації права власності ОСОБА_1 на вищезазначене майно свідчить про те, що таке право не визнається, а позивач, вважаючи себе власником спірного майна, не звертався до суду з вимогою про визнання за ним права власності на це майно.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що вважаючи себе власником лише 15/100 частин будівлі (поз. 8), загальною площею 157.1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 просить скасувати арешт та зняти заборону відчуження з усієї нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для зняття арешту та заборони відчуження з нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 29.12.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк