ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 695/1862/22
номер провадження 2-з/695/19/22
УХВАЛА

25 липня 2022 рокум. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю

секретаря Оніщенко Н.В.,

розглянувши в судовому засіданні матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою, -

В С Т А Н О В И В:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою.

Вимоги вказаної заяви мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у якому просить стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти за борговою розпискою в сумі 5000.0 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 19.07.2022р. становить 146250 грн.

Необхідність забезпечення позову обумовлюється тим, що відповідач ОСОБА_2 уникає зустрічей з позивачкою, не відповідає на телефонні дзвінки та не погашає борги, а тому, на думку заявника, лише накладення арешту на майно відповідача може реально забезпечити виконання рішення суду по даній справі. За таких обставин заявник просить накласти арешт на будинок, що належить ОСОБА_3 , який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Суд вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Нормами ст. 149 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Положеннями статей 149 та 150 ЦПК України передбачено, що у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, особи, які беруть участь у справі в цивільному процесі, при використанні механізму забезпечення позову повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами, а заявлені заходи забезпечення позову мають бути спів мірними із вартістю майна на яке заявлено клопотання про накладення арешту.

Статтею 12 ЦПК України передбачено принцип змагальності сторін, згідно якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Таким чином будь-яке рішення суду має бути законним та належним чином обґрунтованим, спиратися на належні докази, які в силу норм ст.,ст. 12, 13, 81 ЦПК України подаються стороною на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Вимога співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що продиктована ч. 3 ст. 150 ЦПК України є обов`язковою для врахування судом при вирішенні питання забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Разом із тим вказана заява про забезпечення позову зазначеним критеріям не відповідає та задоволена бути не може, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що предметом позовної заяви є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 5000.0 дол. США.

Заявник просить накласти арешт на будинок відповідача, право власності останньої на яке підтверджує довідкою виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 18.07.2022р. за №504, яка видана на підставі по господарської книги №5, особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З 1 січня 2013 року запрацював Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, в якому реєструються всі речові права на нерухомість.

Право власності на нерухоме майно, що виникло до 1 січня 2013 року визнається дійсним якщо реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Тобто, право власності, зареєстроване до 1 січня 2013 року.

При цьому підтвердженням виникнення такого права є відповідні правовстановлюючі документи.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли після 1 січня 2013 року підлягають реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). Саме після проведення такої реєстрації особа стає повноправним власником будинку (квартири).

Отже, зазначена довідка не може розцінюватись судом як належний та повний доказ про належність ОСОБА_2 зазначеного будинку.

Крім того, із вказаної довідки неможливо встановити ознаки вказаного будинку, його стан, вартість, тощо.

Таким чином встановити дотримання вимог щодо правил співмірності заявлених вимог неможливо.

Окрім того суд враховує, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заявником в обґрунтування загрози невжиття заходів забезпечення позову вказується на уникнення ОСОБА_2 зустрічей з позивачкою та непогашення боргу.

Однак такі доводи не можуть бути достатніми для забезпечення позову, оскільки заявником не наведено конкретних підстав, які вказують на можливість саме невиконання судового рішення відповідачем у випадку задоволення позову.

Фактично заявник у заяві про забезпечення позову лише формально посилається на необхідність вжиття заходів забезпечення позову, вказуючи на те, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення. Будь-яких доказів того, що відповідач має намір вчинити такі перешкоди щодо виконання рішення суду чи щодо наявності у відповідача наміру відчужити майно або передати його іншій особі, заявником при поданні заяви про забезпечення позову надано не було.

Посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17.10.2018 у справі № 183/5864/17-ц.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять жодних доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в подальшому, а доводи заявника фактично ґрунтуються на припущеннях.

При цьому суд зауважує, що незаконність дій ОСОБА_2 ще необхідно довести в судовому засіданні належним чином, а накладення арешту на її майно, вартість якого невідома, є на переконання суду, безпосереднім обмеженням прав власника такого майна можливості належного володіння, користування та розпорядження своїм майном та може порушити правила співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

На підставі наведеного, заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє позивача на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України.

На підставі зазначеного та керуючись

ст.,ст. 149, 150, 153, 157 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя: Середа Л.В.