Справа № 152/1498/21
Провадження № 22-ц/801/817/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 рокуСправа № 152/1498/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

з участю секретаря судового засідання: Олійник Г.Є.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Роздорожної А.Г., в залі суду,

встановив:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 4 жовтня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в загально-медичний відділ Шаргородської центральної районної лікарні, провізором на 0,5 ставки. В період з жовтня 2017 року по 24 грудня 2020 року позивач знаходилася у відпустках у зв`язку із вагітністю і пологами та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Після чого, 24 грудня 2020 року позивач приступила до виконання своїх обов`язків.

6 вересня 2021 року головним лікарем було видано наказ №75 «Про проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на складі лікарні». Позивач зазначає, що з даним наказом вона ознайомлена не була та участі у проведенні інвентаризації не приймала. За результатами проведеної інвентаризації та виявлених фактів нестачі, головним лікарем було видано наказ №76 від 13 вересня 2021 року про проведення службового розслідування», а наказом №79 від 16 вересня 2021 року позапланова інвентаризація медикаментів та медичного інвентарю була продовжена.

Позивачем зазначено, що відчуваючи негативне ставлення до себе та намагання керівництва лікарні звинуватити її у нестачі матеріальних цінностей, вона вирішила звільнитися і тому 21 вересня 2021 року звернулась до головного лікаря із заявою, в якій просила звільнити її за згодою сторін з 22 вересня 2021 року. Не отримавши на цю заяву ніякої відповіді, позивач вдруге звернулася до головного лікаря і просила звільнити її з 8 жовтня 2021 року, тобто через 2 тижні після повідомлення про бажання звільнитися. Друга заява також була написана 21 вересня 2021 року. З 8 жовтня 2021 року позивач припинила працювати в КНП «Шаргородська міська лікарня».

15 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до головного лікаря із заявою, у якій просила видати їй трудову книжку та здійснити повний розрахунок. 18 жовтня 2021 року на ім`я позивача був направлений лист головного лікаря, в якому йшлося, що станом на 15 жовтня 2021 року позивач не звільнена з роботи, їй запропоновано узгодити питання недостачі з подальшим вирішення питання про звільнення. Вважаючи, що такими діями відповідач порушує її конституційне право на працю, позивач звернулася до Жмеринської окружної прокуратури. Відповідна заява позивача була перенаправлена прокурором за належністю до управління Держпраці у Вінницькій області. 18 листопада 2021 року на адресу позивача було направлено лист управління Держпраці у Вінницькій області, в якому йдеться, що позивач наказом №201 головного лікаря відсторонена від роботи з 21 жовтня 2021 року тимчасово, до закінчення проведення службового розслідування. При цьому жодної правової оцінки діям керівництва лікарні щодо незаконності відмови звільнити позивача, здійснити з нею розрахунок та видати трудову книжку, не надано.

У зв`язку із вищевикладеними обставинами, позивач звернулася в суд з даним позовом та просила: розірвати безстроковий трудовий договір, укладений між нею та відповідачем, зобов`язавши відповідача видати трудову книжку із внесенням запису про звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП; зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки видачі їй трудової книжки з 8 жовтня 2021 року по день фактичної видачі трудової книжки; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 10 000 грн та всі понесені судові витрати.

В січні 2022 року ОСОБА_1 подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вказано, що 17 січня 2022 року вона отримала наказ №4 КНП «Шаргородська міська лікарня» від 4 січня 2022 року про припинення трудового договору із нею та про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП. Даний наказ вона вважає незаконним і таким, що порушує норми трудового законодавства, тому, крім вищевикладених вимог, просила також визнати незаконним наказ №4 КНП «Шаргородська міська лікарня» від 4 січня 2022 року; визнати недійсним та зобов`язати відповідача скасувати запис у трудовій книжці про її звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП від 4 січня 2022 року. Вказані вимоги зокрема обґрунтовані тим, що відповідач звільнив позивача за вказаною підставою без встановлення її вини. За фактом виявленої недостачі матеріальних цінностей правоохоронними органами внесено відомості до ЄРДР. Винні особи наразі не встановлені. Крім цього, позивач також зазначила, що незважаючи на її звільнення 4 січня 2022 року, трудова книжка їй так і не була вручена.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що в діях відповідача відсутні порушення трудового законодавства, а тому відповідно і відсутні підстави для припинення трудового договору з ініціативи позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Відтак, позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку та видачі їй трудової книжки з 8 жовтня 2021 року, які є похідними від вимоги про розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, також задоволенню не підлягають.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що позивачем факт заподіяння їй будь якої моральної шкоди з боку відповідача не було доведено жодними належними та допустимими доказами, а тому дана позовна вимога також задоволенню не підлягає.

Після 4 січня 2022 року позивач до КНП «Шаргородська міська лікарня» із заявою про надіслання їй трудової книжки на конкретну поштову адресу не зверталася, особисто забрати трудову книжку не приходила, відтак, остання не довела, що в діях відповідача є ознаки затримки у видачі їй трудової книжки.

Також, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП, у зв`язку із втратою довіри, зроблено у відповідності до положень трудового законодавства.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту та невірне з`ясування обставин справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що викладені у рішенні підстави та висновки не в повній мірі відповідають обставинам справи.

Так, скаржником зазначено, що після її виходу на роботу в неї особисто не було доступу до складських приміщень до кінця січня 2021 року, при цьому у вказані приміщення заходили санітарки та сторонні громадяни, з доступом до ліків та препаратів відбувався безлад. Обов`язки по прийманню, зберіганню та видачі матеріальних цінностей (товару), укладенню договорів з фірмами виконувала гр. ОСОБА_2 . Позивач вказані обов`язки не виконувала через вказівки керівництва, хоча за посадовими обов`язками і мала б це робити.

Матеріалами справи не доведено на підставі належних і допустимих доказів те, що ОСОБА_1 за своїми трудовими обов`язками здійснювала прийом, збереження та розподіл товарно матеріальних цінностей і виконання нею вказаних дій носило відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цих цінностей, при цьому, акт інвентаризації від 29.09.2021 та акт службового розслідування від 29.09.2021, на які посилається суд першої інстанції, вказаних обставин не підтверджують.

Позивач двічі писала заяви на звільнення. У першій заяві від 21.09.2021 ОСОБА_1 просила звільнити її з 22.09.2021 за угодою сторін, а у другій заяві від 21.09.2021 остання просила звільнити її за угодою сторін з 08.10.2021, тобто через два тижні, що рівноцінно попередженню про звільнення з роботи за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП України).

Крім того, заявником зазначено, що її звільнення на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довір`я не відповідає положенням трудового законодавства, а відтак наказ №4 від 04.01.2022 про звільнення останньої підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній обставини.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам у повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії наказу №130 від 4 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 було прийнято на роботу в загальномедичний відділ Шаргородської центральної районної лікарні з 4 жовтня 2016 року провізором на 0,5 ставки (а.с. 13).

Згідно копії заяви, 21 вересня 2021 року позивач звернулася до головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» та просила звільнити її із займаної посади провізора за угодою сторін з 8 жовтня 2021 року (а.с. 14, 85).

Відповідно до заяви, 15 жовтня 2021 року позивач звернулася до головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» та просила видати їй трудову книжку та розрахунок згідно поданої заяви на звільнення (а.с. 15, 84).

Згідно з листом головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» від 18 жовтня 2021 року №1592, ОСОБА_1 було повідомлено, що трудова книжка їй не може бути видана, оскільки вона ще не звільнена, станом на 15 жовтня 2021 року вона є працівником КНП «Шаргородська міська лікарня». В результаті інвентаризації, при виникненні недостачі медичних препаратів і медикаментів, проводиться службове розслідування. Головний лікар просить позивача взаємно узгодити питання недостачі із подальшим вирішення питання про звільнення її із посади (а.с. 16, 93, 135, 150).

Відповідно до копії заяви, 19 жовтня 2021 року позивач звернулася до Жмеринської окружної прокуратури та вказала, що 21 вересня 2021 року нею було надіслано заяву про звільнення її із займаної посади провізора, з 8 жовтня 2021 року по даний час із нею не проведений розрахунок та не видано їй трудову книжку. Позивач просила допомогти у вирішенні вказаного питання (а.с. 17).

Згідно з листом виконувача обов`язків керівника Жмеринської окружної прокуратури від 22 жовтня 2021 року, звернення позивача було спрямовано за належністю до управління Держпраці у Вінницькій області (а.с. 18).

Відповідно до копії адвокатського запиту, 5 листопада 2021 року представник позивача звернулася до головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» і просила надати їй належним чином завірені копії наказів про проведення службового розслідування, про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, про передачу складу медикаментів, інформацію щодо виплати заробітної плати за жовтень 2021 року, копії заяв ОСОБА_1 на звільнення від 21 вересня 2021 року та 15 жовтня 2021 року з візою про дату звільнення (а.с. 19).

Згідно з копією заяви, 5 листопада 2021 року, позивач звернулася до головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» та зазначила, що 21 вересня 2021 року нею була подана заява про звільнення за угодою сторін, однак в усній формі їй було відмовлено. 15 жовтня 2021 року позивач знову зверталася із заявою про звільнення за власним бажанням. Згідно діючого законодавства (ч.1 ст. 38 КЗпП) у позивача є обов`язок відпрацювати два тижні. 21 жовтня 2021 року позивач була відсторонена від роботи. 29 жовтня 2021 року закінчився термін, на який керівник має право зобов`язати працівника відпрацьовувати на підприємстві, зобов`язаний звільнити працівника та видати трудову книжку. Позивач просила надати їй копію наказу про звільнення та трудову книжку (а.с. 20, 101).

Відповідно до копії листа головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» від 12 листопада 2021 року №1712, адвокату позивача було відмолено в наданні копій документів на адвокатський запит у зв`язку із ненаданням нею належним чином завіреної копії ордеру (а.с. 21).

Згідно з копією листа заступника начальника управління Держпраці у Вінницькій області від 18 листопада 2021 року, позивачу було повідомлено про те, що Управлінням було розглянуто її звернення до Жмеринської окружної прокуратури. На складі, де працює позивач була виявлена нестача медичних препаратів та виробів медичного призначення. У зв`язку із вказаним фактом відкрито кримінальне провадження. Позивача повідомлено також, що між нею та керівництвом лікарні виник трудовий спір (а.с. 22-23).

Відповідно до копії заяви, 8 грудня 2021 року позивач звернулася до головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» та просила надати їй довідку про розмір її одноденного заробітку, копії наказів про проведення інвентаризації медикаментів та про відсторонення від виконання посадових обов`язків (а.с. 24, 102).

Згідно з копією листа головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» від 02 грудня 2021 року №1840, позивачу відправлено нагадування про те, що по факту виявленої нестачі медикаментів проводиться службове розслідування. Позивачу запропоновано надати особисте письмове пояснення з подальшим відшкодуванням суми нестачі в грошовому еквіваленті 77248,17 грн в термін до 10 грудня 2021 року. Взаємно узгоджені питання недостачі дадуть змогу вирішити питання про звільнення позивача з посади та видачі трудової книжки (а.с. 51, 103, 151).

Відповідно до копій листів голови профспілкового комітету ППО КНП «Шаргородська міська лікарня» позивача було запрошено взяти участь у засіданнях 24 та 30 грудня 2021 року о 10-00 год з приводу клопотання головного лікаря на отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 через втрату довіри (а.с. 52, 53).

Згідно з копією листа головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» від 21 грудня 2021 року №1929, позивачу було повідомлено, 21 грудня 2021 року це останній день її відсторонення від виконання посадових обов`язків. Позивача просили з`явитися на робочому місці та приступити до виконання своїх безпосередніх обов`язків з 22 грудня 2021 року (а.с. 54, 105).

Відповідно до копії наказу №76 від 13 вересня 2021 року КНП «Шаргородська міська лікарня», з метою об`єктивного та всебічного з`ясування обставин, що виникли в результаті виявлених фактів нестачі під час інвентаризації з 7 по 9 вересня 2021 року згідно наказу №75 від 6 вересня 2021 року по КНП «Шаргородська міська лікарня» «Про проведення позапланової інвентаризації товарів матеріальних цінностей на складі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 », наказано провести службове розслідування факту нестачі з 13 вересня 221 року протягом двох місяців. Для проведення службового розслідування була створена комісія у складі голови та чотирьох членів (а.с. 66, 122).

Згідно з копією протоколу засідання №1 комісії від 29 вересня 2021 року, комісія прийшла до висновку, що в діях провізорів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є склад дисциплінарного порушення, що полягає у неналежному виконанні трудових обов`язків, в результаті чого роботодавцю заподіяно шкоду в розмірі по провізору ОСОБА_2 в сумі 259 975,75 грн та по провізору ОСОБА_1 в сумі 77 248,17 грн. Комісія вважала за необхідне продовжити акт звірки, отримати від ОСОБА_1 письмові пояснення та застосувати до неї дисциплінарне стягнення у виді догани (а.с. 67-68, 124-125). За результатами цього засідання комісією був складений також акт службового розслідування (а.с. 132-134)

Відповідно до копії протоколу засідання №2 комісії від 20 жовтня 2021 року, комісія вирішила з`ясувати обставини невиходу на роботу ОСОБА_1 та відсторонити останню від виконання своїх посадових обов`язків з 21 жовтня 2021 року тимчасово до закінчення проведення службового розслідування (а.с. 69, 126).

Згідно з копією протоколу засідання №3 комісії від 1 грудня 2021 року, комісія вирішила зв`язатися з провізором ОСОБА_1 та попросити останню надати особисте письмове пояснення щодо факту нестачі (а.с. 70, 127).

Відповідно до копії протоколу засідання №4 комісії від 15 грудня 2021 року, комісія вирішила зафіксувати актом неявку провізора ОСОБА_1 до КНП «Шаргородська міська лікарня» та звільнити позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП (а.с. 71, 128).

Згідно з копіями доповідних записок головного бухгалтера КНП «Шаргородська міська лікарня», позивач ОСОБА_1 відмовилася: ознайомлюватися із наказом №75 від 06 вересня 2021 року «Про проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на складі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 » (а.с.72); ознайомлюватися із наказом №77 від 13 вересня 2021 року «Про проведення позапланової інвентаризації медикаментів та медичного інвентарю» (а.с.73); ознайомлюватися із наказом №79 від 16 вересня 2021 року «Про продовження проведення позапланової інвентаризації медикаментів та медичного інвентарю» (а.с.74). Інвентаризація була проведена з 16 по 23 вересня 2021 року на складі медикаментів в присутності матеріально-відповідальних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.75). ОСОБА_1 відмовилася підписуватись на інвентаризаційному описі від 29 вересня 2021 року та на звіряльній відомості результатів інвентаризації запасів від 16 та від 29 вересня 2021 року (а.с. 76, 78).

Відповідно до акту інвентаризації від 29 вересня 2021 року, за матеріально-відповідальною особою ОСОБА_1 рахується нестача по медичних препаратах в сумі 71 076,27 грн та по виробах медичного призначення в сумі 6 171,90 грн (а.с. 77, 129).

Згідно з копією договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, останній був укладений між керівником КНП «Шаргородська міська лікарня» від імені підприємства з ОСОБА_1 13 жовтня 2021 року. За цим договором позивач зобов`язалась дбайливо відноситись до переданих їй для збереження або для інших цілей матеріальних цінностей власника, вживати заходів щодо запобігання збитку; вчасно повідомляти власника про всі обставини, що загрожують забезпеченню неушкодженості довірених їй матеріальних цінностей; вести облік матеріальних цінностей; брати участь інвентаризації довірених їй матеріальних цінностей. Дія договору поширюється на весь час роботи з довіреними працівнику матеріальними цінностями власника (а.с. 79).

Відповідно до копії посадової інструкції провізора КНП «Шаргородська міська лікарня», провізор підпорядковується безпосередньо головному лікарю. Провізор, зокрема, забезпечує лікувально-профілактичні заклади лікарськими засобами та іншими товарами медичного призначення, веде облік господарських операцій та звітність, проводить інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей, відповідно до встановлених правил здійснює прийом від постачальників, контроль якості, зберігання на складі, відпуск лікарських засобів та виробів медичного призначення (а.с. 80-81, 130-131).

Згідно з копією заяви, 21 вересня 2021 року позивач звернулася до головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» та просила звільнити її із займаної посади з 22 вересня 2021 року за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 24 грудня 2020 року по 22 вересня 2021 року терміном 8 календарних днів та 10 календарних днів, як матері двох дітей віком до 15 років за 2020 рік (а.с. 82).

Відповідно до копій доповідних провізора ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , вийшовши із лікарняного 02 жовтня 2021 року не виконує свої функціональні обов`язки. З 01 вересня 2021 року склад у повному обсязі переведений на ОСОБА_2 .. Відвідування ОСОБА_1 роботи є вільним, без дотримання робочого часу (а.с. 83). ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці 18, 19 та 20 жовтня 2021 року (а.с. 86, 88, 90), у зв`язку з чим були складені відповідні акти про невихід на роботу (а.с.87, 89, 91). 22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 на роботу не з`явилася (а.с. 92). 21 жовтня 2021 року ОСОБА_2 в себе в кабінеті виявила ключі, які нажали ОСОБА_1 (а.с. 95).

Згідно з копією наказу №201 від 21 жовтня 2021 року КНП «Шаргородська міська лікарня», позивача було відсторонено від виконання посадових обов`язків з 21 жовтня 2021 року до закінчення проведення службового розслідування (а.с. 94, 123).

Як видно з акту №02-32-49/65 Управління Держпраці у Вінницькій області від 4 листопада 2021 року за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду щодо додержання вимог законодавства про працю в КНП «Шаргородська міська лікарня» порушень на підприємстві виявлено не було (а.с. 96-100).

Відповідно до копій актів про невихід на зв`язок від 1 та 15 грудня 2021 року, ОСОБА_1 ігнорувала спроби керівництва лікарні з нею зв`язатись для узгодження питання виявленої недостачі та подальшого її звільнення з роботи (а.с. 104, 149).

Згідно із інформацією, наданою головним лікарем КНП «Шаргородська міська січня лікарня» 17 січня 2022 року, заробітна плата позивачу в жовтні 2021 року була нарахована з 4 по 20 жовтня 2021 року та становила 3 471,60 грн (а.с. 106). Середньоденний заробіток позивача у жовтні 2021 року склав 315,60 грн (а.с. 107). Позивач по 1 жовтня 2021 року знаходилась на лікарняному, а з 21 жовтня 2021 року була відсторонена від роботи (а.с. 108).

21 грудня 2021 року головний лікар КНП «Шаргородська міська лікарня» звернувся до голови профспілкового комітету КНП «Шаргородська міська лікарня» та просив розглянути питання щодо звільнення ОСОБА_1 через втрату довіри та надати попередню згоду (а.с. 109, 136).

Відповідно до копії протоколу №7 засідання ППО КНП «Шаргородська міська лікарня» від 30 грудня 2021 року, ОСОБА_1 була відсутня під час розгляду питання щодо надання згоди на її звільнення через втрату довіри. Профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача з роботи з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України (а.с. 110, 137).

Згідно з копією наказу №4 КНП «Шаргородська міська лікарня» від 4 січня 2022 року, позивача було звільнено з роботи згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри (а.с. 121).

Відповідно до копій актів про невихід на роботу, після відсторонення позивач ОСОБА_1 22, 23 та 24 грудня 2021 року на роботу не вийшла (а.с. 152, 153, 154).

Згідно з копією акту приймання і передачі препаратів та виробів медичного призначення від 22 жовтня 2021 року, передача складу медикаментів відбулась без участі позивача (а.с. 155).

Вважаючи дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 оскаржила їх в судовому порядку заявивши вимоги про розірвання трудового договору та зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише у випадку, якщо власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

Як встановлено судом, позивачем двічі було подано заяви про звільнення за угодою сторін, однак з боку роботодавця було відсутнє волевиявлення на припинення трудового договору, а тому вказаний договір не міг бути припиненим на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Посилання ОСОБА_1 на те, що заяву на звільнення нею подано відповідно до норм чинного законодавства за два тижні не спростовує факту відсутності з боку роботодавця волевиявлення на припинення трудового договору, а посилання на те, що позивач бажає припинити трудові відносини з власної ініціативи відповідно до статті 38 КЗпП України дана заява не містить.

При цьому, місцевим судом вірно зазначено про те, що у зв`язку із зверненням позивача до прокуратури щодо порушення її трудових прав в КНП «Шаргородська міська лікарня» була проведена перевірка управління Держпраці у Вінницькій області. Вказаною перевіркою не виявлено жодних порушень законодавства про працю, в тому числі і щодо відсторонення позивача від роботи на період службового розслідування. Як було повідомлено представником позивача в судовому засіданні, позивач не оскаржувала дії роботодавця щодо її відсторонення від роботи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у даному випадку в діях відповідача відсутні порушення трудового законодавства, а відтак, вимога ОСОБА_1 про розірвання трудового договору за наведених нею підстав не підлягає до задоволення.

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку та видачі їй трудової книжки з 8 жовтня 2021 року не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від вимоги про розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

При цьому, як зазначено у рішенні суду першої інстанції, в судовому засіданні встановлено, що після 4 січня 2022 року позивач до КНП «Шаргородська міська лікарня» із заявою про надіслання їй трудової книжки на конкретну поштову адресу не зверталася, особисто забрати трудову книжку не приходила. Тому, на думку суду, позивач не довела, що в діях відповідача є ознаки затримки у видачі їй трудової книжки.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь 10 000 грн моральної шкоди, то колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаної вимоги з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження №61-943св20) зазначено, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі №197/1330/14-ц (провадження №61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди)».

Відтак, оскільки позивачем не доведено порушення її прав відповідачем, та відповідно не встановлено наявність протиправних дій чи бездіяльності відповідача, тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, яка є похідною.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні вищевказаних позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, про відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання безстрокового трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем, зобов`язавши відповідача видати трудову книжку із внесенням запису про звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП; зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки видачі їй трудової книжки з 8 жовтня 2021 року по день фактичної видачі трудової книжки; стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 10 000 грн, а відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

В той же час, щодо заявлених позовних вимог про визнання незаконним наказу №4 КНП «Шаргородська міська лікарня» від 4 січня 2022 року та визнання недійсним та зобов`язання відповідача скасувати запис у трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП від 4 січня 2022 року, то висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог є помилковим, з наступних підстав.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та інше), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Системний аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Ключові слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це «прийняття» і «збереження». Особи, які безпосередньо їх обслуговують, це переважно особи, які займаються прийманням, збереженням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов`язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники у разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов`язків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати, чи становить виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов`язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов`язок по обслуговуванню цінностей може бути передбачений тарифно - кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові №180/2292/16-ц від 20 лютого 2019 року.

Як встановлено судом, позапланова інвентаризація, яка була проведена на підставі наказів головного лікаря КНП «Шаргородська міська лікарня» №75 від 06.09.2021, №77 від 13.09.2021 та №79 від 16.09.2021 охоплювала період з січня 2021 року по 29 вересня 2021 року, при цьому договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з відповідачем ОСОБА_1 було укладено як з провізором загального медичного відділу, яка виконує роботу, безпосередньо пов`язану зі збереженням, обробкою, перевезенням та використанням або застосуванням у процесі виробництва переданих їй цінностей лише 13 жовтня 2021 року.

Будь яких інших договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність позивача, які б діяли за попередній період її роботи у Шаргородській ЦРЛ та її правонаступнику - Шаргородській міській лікарні, тобто з жовтня 2016 року по 13.10.2021 року, матеріали справи не містять.

Відтак, ні на час призначення інвентаризації, ні за період з січня 2021 року по 29 вересня 2021 року позивач не була матеріально відповідальною особою і з нею не було укладено письмового договору про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Також судом встановлено, що ні до укладення Договору, ні після його укладення, відповідачу позивачем під звіт, в тому числі за разовою довіреністю або за іншими разовими документами товарно-матеріальні цінності, перераховані в протоколах інвентаризації та інвентаризаційних описах, що проаналізовані вище, не передавалися, оскільки первинні документи на підтвердження вказаних обставин суду не надано.

Узагальнюючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я з боку власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументами апеляційної скарги ОСОБА_1 про доведеність позовних вимог про визнання незаконним наказу №4 КНП «Шаргородська міська лікарня» від 4 січня 2022 року та зобов`язання відповідача скасувати запис у трудовій книжці про звільнення позивача за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП від 4 січня 2022 року.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведені обставини, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року в частині визнання незаконним наказу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області від 4 січня 2022 року №4 про припинення трудового договору із ОСОБА_1 , зобов`язання скасувати запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про її звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП від 4 січня 2022 року скасуванню та постановленню в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем при зверненні до суду першої інстанції сплачено судовий збір в розмірі 4 086 грн за подання позовних вимог про розірвання безстрокового трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем, зобов`язавши відповідача видати трудову книжку із внесенням запису про звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП; зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки видачі їй трудової книжки з 8 жовтня 2021 року по день фактичної видачі трудової книжки; стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 10 000 грн.

За апеляційний перегляд вищевказаних вимог позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6 129 грн.

Також позивач звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог, у якій просила: визнати незаконним наказ №4 КНП «Шаргородська міська лікарня» від 4 січня 2022 року та визнати недійсним і зобов`язати відповідача скасувати запис у трудовій книжці про її звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП від 4 січня 2022 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відтак, зважаючи на те, що позивач просила визнати незаконним наказ №4 КНП «Шаргородська міська лікарня» від 4 січня 2022 року про припинення трудового договору та визнати недійсним і зобов`язати відповідача скасувати запис у трудовій книжці про її звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП від 4 січня 2022 року, і такі вимоги підпадають під визначення п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є поєднаними, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за їх подання.

Таким чином, оскільки у справі, що розглядається, позов задоволено частково, а саме в частині позовних вимог, за пред`явлення яких ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, тому в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з КНП «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви 908 грн, за подання апеляційної скарги 1 362 грн, а всього 2 270 грн судових витрат.

Судові витрати у вигляді судового збору понесені ОСОБА_1 в суді першої та апеляційної інстанції при зверненні в суд із позовними вимогами про розірвання безстрокового трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем, зобов`язавши відповідача видати трудову книжку із внесенням запису про звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП; зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки видачі їй трудової книжки з 8 жовтня 2021 року по день фактичної видачі трудової книжки; стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 10 000 грн, необхідно залишити за позивачем.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, понесених нею за отримання правничої допомоги при розгляді справи в суді першої інстанції, то вказане питання може бути вирішене шляхом постановлення додаткового рішення, оскільки згідно вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року в частині визнання незаконним наказу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області від 4 січня 2022 року №4 про припинення трудового договору із ОСОБА_1 , визнання недійсним та зобов`язання скасувати запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про її звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП від 4 січня 2022 року скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання незаконним наказу Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області від 4 січня 2022 року №4 про припинення трудового договору із ОСОБА_1 , визнання недійсним та зобов`язання скасувати запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про її звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП від 4 січня 2022 року задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області від 4 січня 2022 року №4 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади провізора загально - медичного відділу КНП «Шаргородська міська лікарня» від 04 січня 2022 року, за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП.

Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області скасувати запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про її звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП від 4 січня 2022 року.

В іншій частині рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Вінницької області в дохід держави судові витрати у розмірі 2 270 грн, з яких 908 грн судовий збір за подання позовної заяви та 1 362 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський