Справа № 146/1911/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2022 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Скаковської І.В.,

за участю секретаря судового засідання Максимчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця», третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Всеукраїнська професійна спілка «Спілка залізничників України» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

30 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до АТ "Українська залізниця" про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебуває в трудових правовідносинах з АТ "Українська залізниця". На даний час працює на посаді монтера колії 3 -го околодку в "Вапнярська дистанція колії "регіональної філії "Одеська залізниця". 20 грудня 2021 року відповідачем наказом № 475 його відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти COVID -19, без збереження заробітної плати. Вважає, що даний наказ є незаконним, був виданий з порушенням діючого законодавства. Позивач вказує, що відповідачем не доведено, що він за характером своєї роботи становить небезпеку поширення інфекції серед населення України. Також відповідач позбавив його можливості заробляти на життя.

Ухвалою суду від 30 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.

17 січня 2022 року на адресу суду надійшло поясненння від третьої особи Всеукраїнської професійної спілки " Спілка залізничників України", в яких вважають, що позовні вимоги вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

1 лютого 2022 року на адресу суду надійшов відзив від представника АТ "Українська залізниця". В якому, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує, що АТ "Українська залізниця" є стратегічно важливим підприємством, яке забезпечує безпеку руху поїздів, в тому числі безпеку пасажирських та вантажних перевезень. Розповюдження коронавірусної хвороби серед працівників відповідача в тому числі важкої її форми, враховуючи специфіку підприємств може призвести до перерви у його роботі, що в свою чергу може призвести до невідворотних наслідків. Вважає, що наказ № 475 від 20.12.2021 року є законним та в діях відповідача відсутнє порушення прав позивача.

3 лютого 2022 року від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив. В якому вказано, що відповідачем порушено порядок встановлений Статутом АТ "Укрзалізниця" в частині порядку та компетенції видачі наказу про відсторонення його від роботи, що призвело до порушення його трудових прав. Вважає, що доводи відповідача про те, що він вимушений відсторонити його від роботи без збереження заробітної плати є безпідставними, оскільки відповідачем не було враховано вимог ст. 60 Конституції України та норм чинного законодавства.

22 лютого 2022 року від представника АТ "Українська залізниця" надійшло заперечення на відповідь на відзив. В якому вважає, що наказ від 20.12.2021 року № 475 є законним.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 22 червня 2018 року був прийнятий на посаду монтера колії 2 розряду в "Вапнярську дистанцію колії" регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (а.с.11-12).

Згідно копії листа - ознайомлення від 29.11.2021 року ОСОБА_1 було повідомлено про можливість відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (а.с.14).

ОСОБА_1 надав заперечення на лист - ознайомлення (а.с.15).

20 грудня 2021 року виданий наказ № 475, яким, ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 20.12.2021 року до моменту усунення причин відстороненняна час відсутності щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати. Підставою для видання наказу вказано акт від 20.12.2021 року № 5 (а.с.13).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 08.12.2021 року начальнику Вапнярської дистанції колії, ОСОБА_1 не відмовляється та не ухиляється від щеплення, а утримується до моменту опублікування в офіційних джерелах результатів досліджень, які дадуть змогу вважати, що вакцини можуть бути ефективними та не несуть загрози життю та здоров`ю вакцинованих. Також запропоновано роботодавцю забезпечити безкоштовне проходження ПЛР тестування кожні 72 години (а.с.16).

Відповідно до заяви від 28 грудня 2021 року про кримінальне правопорушення направленої до ВП №2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, ОСОБА_1 повідомлено про вчинення відносно нього кримінального правопорушення з боку керівництва АТ «Укрзалізниця» (а.с.21).

Згідно подання Всеукраїнської професійної спілки «Спілка залізничників України» від 10.12.2021 року голова останньої звертався до голови правління АТ «Українська залізниця» з вимогою про скасування наказів про відсторонення працівників (а.с.17-18).

Статтею 46 КЗпПУ передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством, а саме: у випадках, перелічених у ст. 46 КЗпПУ, разом з тим, винесений наказ не містить конкретного посилання на підставу передбачену ст. 46 Кодексу законів про працю України. У ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», як обов`язкові і такі, що включені до календаря щеплень, визначені профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу.

При цьому у ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у тій же самій ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у частині шостій, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження відмови особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження.

Наведені обставини також свідчать про те, що відповідачем не дотримано порядку відмови від профілактичного щеплення від COVID-19, яке не є обов`язковим у розумінні статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

У пункті 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 (в редакції, визначеній постановою від 20 жовтня 2021 року №1096, яка діяла на час виникнення спірних відносин) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

В наказі вказано, що позивача відсторонено до моменту усунення причин відсторонення. Варто відмітити, що оскаржуваний наказ №475 не містить вказівки на конкретну підставу відсторонення від роботи, тобто відмовилася чи ухилилася відсторонена особа від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

Таким чином, позивача позбавлено професійної взаємодії та засобів до існування на невизначений строк, обмежено право на працю за обраною спеціальністю.

Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Тобто, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими не змінилось.

Відповідно до п.4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 року №551 ) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 року №551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до 05.11.2021 є незаконним.

Пунктом 1 ст. 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.1992 (статті 391, 40, 78(«г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

За визначенням у ст. 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Враховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну «профілактичні щеплення», приведеного у ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд вважає, що викладена у повідомленні про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 03.11.2021 року №145 вимога про надання інформації про вакцинацію від COVID-19, або відомостей про абсолютні протипоказання суперечать викладеним в статтях правовим нормам.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Враховуючи всі встановлені обставини, порушення порядку відсторонення від виконання посадових обов`язків, прав позивача на працю, приватне життя, суд вважає вимоги позивача ОСОБА_1 правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки судом встановлено, що в порушення вимог ст. 46 КЗпП України право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 20.12.2021 № 475 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому суд, в даній ситуації за аналогією закону вважає можливим застосувати положення ст. 235 Кодексу законів про працю України.

За змістом частини другої ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З метою ефективного захисту порушених прав позивача ОСОБА_1 виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справ по суті, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача АТ "Українська залізниця" на користь позивача ОСОБА_1 виплатити середню заробітну плату за період відсторонення від роботи.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, щодо задоволення вимоги позивача про стягнення заробітної плати відповідача виплатити йому невиплачену заробітну плату за період незаконного відсторонення від роботи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, 92 Конституції України, ст.ст. 2, 40, 46 КЗпП, керуючись ст.ст. 2, 4, 76, 81, 89, 213, 279, 215 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця», третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Всеукраїнська професійна спілка «Спілка залізничників України» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 475 від 20 грудня 2021 року виробничого підрозділу служби колії "Вапнярська дистанція колії" про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (місцезнаходження: 03150 м. Київ, вул. Єжи Гедройця, будинок 5, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Томашпільський районний суд Вінницької області.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення

Суддя: І. В. Скаковська

Повний текст рішення виготовлено 09 березня 2022 року.