Головуючий у І інстанції Бабко В.В.
Провадження №22-ц/824/5683/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коліжук Олена Олександрівна, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 09 годині 25 хвилин помер його син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті сина відкрилася спадщина на майно.

Позивач дізнався про смерть свого сина випадково лише ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки його рідна донька ОСОБА_2 , відповідач по справі, приховувала смерть брата.

В подальшому позивач дізнався, що 09 вересня 2020 року о 05:00 год. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. посвідчила заповіт, яким ОСОБА_4 все своє майно, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось, і з чого не складалось, а також все те, на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що заповіт від 09.09.2020 року, складений на ім`я ОСОБА_2 є недійсним, оскільки правоздатність і дієздатність ОСОБА_4 припинилася не пізніше ніж 09 вересня 2020 року о 09:25 год., а реєстрація заповіту відбулася о 15:11 год. в цей день, вже після припинення цивільної правоздатності ОСОБА_4 .

У зв`язку з викладеним позивач просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , зареєстрований 09.09.2020 року о 15:11 год. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та постановити по справі нове рішення про задоволення позову. Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що судом у рішенні не наведено правового аналізу зазначених позивачем підстав визнання заповіту недійсним. Замість цього суд аналізує доводи відповідача, які взагалі сторонами по справі не оскаржуються. Таким чином, суд першої інстанції, аналізуючи неправильно встановлені обставини по справі, надав неправильну оцінку доказам, оскільки в рішенні оминається правова позиція позивача, що спирається на сукупність вимог, встановлених ч. 4 ст.25, ч.1 ст. 210, ч.3 та 5 ст. 202 ЦК України.

В рішенні суду першої інстанції зокрема зазначено, що внесення відомостей до Спадкового реєстру не є реєстрацією заповіту, однак уцьому твердженні суду першої інстанції і полягає неправильне визначення судом матеріальної норми законодавства, яка має бути застосована при визначенні моменту вчинення правочину.

Апелянт у скарзі зазначає, що заповіт є зареєстрованим саме з моменту внесення відомостей про нього до Спадкового реєстру, а не з моменту реєстрації його нотаріусом у Реєстрі вчинення нотаріальних дій, відтак висновок суду про те, що внесення відомостей про заповіт до Спадкового реєстру не є реєстрацією заповіту, є незаконним та необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Нестеренко Є.П., остання проти задоволення скарги позивача заперечила та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від приватного нотаріуса Коліжук О.О., остання проти задоволення скарги позивача заперечила та просила залишити її без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року - без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечила та просила рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є рідним батьком ОСОБА_4 , а відповідач ОСОБА_2 - рідною сестрою ОСОБА_4 .

09 вересня 2020 року о 05 год. 00 хв. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. посвідчила заповіт, яким ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, що все його майно, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось, і з чого не складалось, а також все те, на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_2 (а.с.66-67).

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 07 год. 40 хв. ОСОБА_4 помер, що підтверджується виданим КНП «ЦПМСД» № 3 Деснянського району м. Києва лікарським свідоцтвом про смерть №229 від 09 вересня 2020 року (а.с.69-70), свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1201 (а.с.71).

10 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. заведено спадкову справу за № 3/2020 (а.с.72), після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В процесі оформлення заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 стало відомо, що його сином ОСОБА_4 складено заповіт, у якому спадкоємцем зазначено ОСОБА_2 .

Разом з тим, ОСОБА_1 заперечує проти заповіту від 09.09.2020 року, обґрунтовуючи тим, що заповіт є недійсним, оскільки правоздатність і дієздатність ОСОБА_4 припинилася не пізніше ніж 09 вересня 2020 року о 07:40 год., а реєстрація заповіту відбулася о 15:11 год., вже після припинення цивільної правоздатності ОСОБА_4 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статей 1218, 1220, 1221 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статті 1222, 1223 ЦК України регламентують, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтями 1258, 1261 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно із ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України, відповідно до якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

За змістом ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

На бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинення нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями.

Згідно із ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики.

Судом встановлено, що 08 вересня 2020 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коліжук Олени Олександрівни звернулася ОСОБА_2 за дорученням свого брата ОСОБА_4 за вчиненням нотаріальної дії, а саме посвідчення заповіту.

Як встановлено з пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О., після звернення до неї ОСОБА_2 за дорученням свого брата ОСОБА_4 за вчиненням нотаріальної дії, нотаріусом було роз`яснено процедуру складання та посвідчення заповіту в даних обставинах та зазначено, що потрібен певний час для підготовки до вчинення нотаріальних дій, залучення свідків.

Також встановлено, що 09 вересня 2020 року о 05 год. 00 хв. із врахуванням прогресуючої онкологічної хвороби ОСОБА_4 , нотаріусом складено та посвідчено заповіт в нічний час та поза приміщенням нотаріальної контори, а саме за адресою реєстрації та проживання заповідача: АДРЕСА_1 , під час складання заповіту нотаріусом було установлено, що ОСОБА_4 дієздатна особа, волевиявлення ОСОБА_4 на складання заповіту на користь ОСОБА_2 було дійсним, вільним, оскільки ОСОБА_4 перебував при здоровому глузді, чітко усвідомлював суть своїх дій.

Оскільки під час посвідчення заповіту ОСОБА_4 мав тяжку хворобу, внаслідок якої не міг особисто прочитати уголос та підписати текст заповіту, за його дорученням нотаріусом текст заповіту до його підписання зачитаний уголос у присутності свідків - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та підписаний ОСОБА_7 .

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання приватним нотаріусом порядку посвідчення заповіту, оскільки заповідач недієздатним чи обмежено дієздатним судом не визнавався, тому мав право на складання заповіту; заповіт має письмову форму та посвідчений нотаріусом; зміст заповіту, текст якого був зачитаний уголос нотаріусом та роз`яснений заповідачу, був належним чином доведений до його відома в присутності двох свідків, та підписаний запрошеною заповідачем для підписання особою; заповіт відповідав волі заповідача.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована,зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Наказом Міністерства юстиції України від 7 липня 2011 року №1810/5 затверджено Положення про Спадковий реєстр.

Частина 4 статті 1247 Цивільного кодексу України передбачає, що заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491 посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання державному підприємству, яке належить до сфери управління Мін`юсту, або його філіям заяв про реєстрацію.

Реєстраторами Спадкового реєстру щодо таких заповітів є державне підприємство, яке належить до сфери правління Мін`юсту, та його філії (Державне підприємство "Національні інформаційні системи"), що визначено в п. 5 Порядок державної реєстрації заповітів та в п. 1.3.2. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №1810/5 від 07.07.2011.

Відповідно до п.1.7 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року №1810/5 відомості про заповіти, у тому числі посвідчені посадовими службовими особами, зазначеними в статтях 1251 та 1252 ЦК України, спадкові договори та внесення змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру.

Згідно із п. 2.9 Положення про Спадковий реєстр реєстратор вносить відомості до Спадкового реєстру у день вчинення відповідної нотаріальної дії.

Внесення відомостей до Спадкового реєстру не є реєстрацією заповіту.

Главою 11 п.п.2.3 Наказу Міністерства юстиції від 22.02.2012 року № 296/5 Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій.

Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії.

Таким чином, реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі не залежить від волі спадкодавця, а є технічною дією, від якої не залежить зміст заповіту і дата та час його посвідчення.

Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі о 15 год. 11 хв. вже після смерті заповідача, яка настала у цей же день о 07 год. 40 хв., жодним чином не спростовує дійсності заповіту, посвідченого приватним нотаріусом о 05 год. 00 хв. в цей же день, оскільки внесення даних про заповіт до Спадкового реєстру є технічною дією, від якої не залежить зміст заповіту і дата та час його посвідчення.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: