Справа №295/4072/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Зосименка О.М.

за участі секретаря Стелюти М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним шлюбного договору,-

установив:

У провадженні Богунського районного суду м. Житомира перебуває цивільна справа №295/4072/21за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, ОСОБА_3 , у якій позивач просить визнати недійсним пункт 4, пункт 7 шлюбного договору, укладеного 26.09.2020р між його батьком - ОСОБА_4 та дружиною батька ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову вказав, що положення п.п. 4,7 шлюбного договору не відповідають ч.ч.4,5 ст.93 СК України, оскільки поставили сторону договору в край невигідне матеріальне становище, позбавивши єдиного майна, та половина житлового будинку та земельної ділянки передана відповідачу за договором відповідно до ст.. 182 ЦК України підлягала обов`язковій державній реєстрації, тому не могла передаватися. Крім того позивач вказав, що шлюбний договір укладений у той час коли його батько ОСОБА_4 тяжко хворів і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

У відзиві на позов відповідач заперечила щодо позову. Зазначила, що уклавши 26.09.2020р. шлюбний договір вони змінили правовий режим майна, набутого під шлюбу житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , який за шлюбним договором у відповідності до ст.. 60 СК України, вибув із спільної сумісної власності подружжя за їх спільною згодою та перейшов їй на праві особистої приватної власності. Під час підписання шлюбного договору її чоловік не хворів психічними захворюванням, не перебував, на обліку в психіатричному диспансері, усвідомлював значення дій, нотаріус був присутній при укладанні угоди, та чоловік через ураження кісток майже не пересувався, з трудом писав.

В останнє судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність за наявними матеріалами справи. Представник позивача у заяві вказала, що докази понесення судових витрат будуть надані суду додатково в порядку встановленому законом. Дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 11.07.2007р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_6 ., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

У період шлюбу, 01.02.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу за умовами якого остання набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку яка слідує за ним кадастровий номер :04:020:0062.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача у справі - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 06.11.2020р., свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

17.11.2020р. вищевказаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , із земельною ділянкою було відчужено ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст. 60 СК України).

Частиною 2 ст. 97 СК України встановлено, що Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Одночасно судом встановлено, що 26.09.2020р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір, який відповідно до п.1 даного договору регулює майнові відносини між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та їх майнові права та обов`язки як подружжя.

Оскаржуваним пунктом 4 шлюбного договору встановлено: що все рухоме (у т.ч. але не виключно акції підприємств, сертифікати, депозити в банках в будь-якій валюті, будь-які грошові кошти в будь-яких установах, інтелектуальні та авторські права тощо) та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , набуте нею до реєстрації шлюбу та набуте на будь-яких підставах та за будь-якими правочинами, в тому числі за кредитні кошти, ОСОБА_2 в період шлюбу, або яке зареєстроване або яке буде зареєстровано на її ім`я у встановленому законодавством порядку, буде належати ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, тобто вважатися роздільним майном подружжя.

Такий режим власності на майно буде зберігатися також у випадку збільшення цінності майна у результаті трудових або грошових внесків подружжя у період шлюбу, а також збільшення вартості вказаного майна в результаті прибудови та ремонту, здійснених у період шлюбу. Розпорядження (продаж, дарування, обмін, застава тощо) вказаним рухомим та нерухомим майном ОСОБА_2 може здійснювати самостійно без згоди ОСОБА_4 . Вважається, що кожен із подружжя під час розпорядження та/або придбання майна, діє за згодою іншого.

Я, ОСОБА_4 , відносно майна, придбаного та/або зареєстрованого відповідно до діючого законодавства на ім я ОСОБА_2 будь-яких прав не набуваю. Зобов`язуюсь також не пред`являти вимог щодо майна , що належить та буде належати моїй дружині, ОСОБА_2 та розподілу частки в цьому майні у зв`язку із розподілом майна подружжя.

Оскаржуваним пунктом 7 шлюбного договору встановлено наступне: таким чином сторони прийшли до згоди, що все набуте ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі нерухоме, а також рухоме майно, що потребує та не потребує реєстрації, буде роздільним майном подружжя та належати на праві особистої приватної власності тому із подружжя, на чиє ім`я воно буде зареєстровано та/або придбано. Розпорядження цим майном буде здійснюватися кожним з подружжя самостійно (без згоди дружини або чоловіка), незалежно від форми правочинів.

Своєю особистою приватною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 володіють, користуються і розпоряджаються на власний розсуд, вчиняють будь-які дії щодо свого майна, не узгоджуючи питання одне з одним. Вважається, що кожен із подружжя під час розпорядження та/або придбання майна діє за згодою іншого.

Отже, за умовами даного шлюбного договору сторони договору визначили, що майно набуте кожним з подружжя до реєстрації шлюбу та набуте під час перебування у зареєстрованому шлюбі буде належати кожному з них на праві особистої приватної власності в залежності на чиє ім`я воно буде зареєстровано та/або придбано.

Позивач у справі - ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги після смерті батька вважає, що встановлення сторонами у шлюбному договорі правового режиму набутого ними майна позбавило його права на спадкування на належну батькові частину житлового будинку і земельної ділянки та положення п.п. 4, 7 шлюбного договору не відповідають ч.ч.4,5 ст.93 СК України, оскільки поставили сторону договору в край невигідне матеріальне становище, позбавивши єдиного майна, та половина житлового будинку та земельної ділянки передана відповідачу за договором відповідно до ст.. 182 ЦК України підлягала обов`язковій державній реєстрації, тому не могла передаватися. Крім того позивач вказав, що шлюбний договір укладений у той час коли його батько ОСОБА_4 тяжко хворів і не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 17.09.2021р. витребувано у КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» ЖМР, у КНП «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» ЖМР, у КНП «Обласний медичний центр вертибрології та реабілітації» ЖМР документи, що містять інформацію про стан здоров`я (медичну картку) ОСОБА_4 .

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 30.11.2021р. призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

29.12.2021 року на адресу суду надійшов лист експерта в якому він зазначив, що для дачі відповідей на поставленні питання вищевказаною ухвалою суду, комісії необхідно пред`явити додаткові матеріали, а саме: інформацію про перебування на обліку (звернення) за психіатричною допомогою та стаціонарне лікування в КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» ЖОР, та до лікаря-нарколога, у разі звернення відповідну медичну документацію; медичну карту амбулаторного хворого з поліклініки за місцем проживання (загальну).

У справі відновлено провадження та ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.02.2022р. витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради належним чином завірену медичну документацію про перебування на обліку (звернення) за психіатричною допомогою та стаціонарне лікування, а також про звернення та перебування на обліку у лікаря-нарколога ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Корольовським РВ УМВС України в Житомирській області 20.09.1995, РНОКПП - НОМЕР_5 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та помер який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 06.11.2020).

21.02.2022р. КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради на виконання ухвали суду повідомило, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на наркологічне та психіатричне лікування в КНП „Обласний медичний спеціалізований центр» ЖОР не надходив, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває.

Представником позивача після надходження відомостей, що ОСОБА_4 на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває, питання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи вже не ставилось.

Матеріали справи не містять жодних належних доказів, що померлий ОСОБА_4 в силу стану здоров`я не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, укладаючи шлюбний договір, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову з підстав того, що волевиявлення сторони договору не було вільним і не відповідало його внутрішній волі через не усвідомлення вчиняємих дій та неможливість ними керувати.

В частині вимог щодо визнання положень 4,7 шлюбного договору недійсними з підстав їх невідповідності ч.ч.4,5 ст.93 СК України, оскільки поставили сторону договору у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством, і половина житлового будинку та земельної ділянки передана відповідачу за договором відповідно до ст.. 182 ЦК України підлягала обов`язковій державній реєстрації, тому не могла передаватися, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст. 60 СК України).

Частиною 2 ст. 97 СК України встановлено, що Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах 4,5 ст. 93 СК України є обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Суд не приймає доводи позивача про невідповідність спірних положень шлюбного договору вимогам ч. 5 ст. 93 СК України, оскільки спірний будинок і земельна ділянка вже були зареєстровані на праві власності за відповідачем.

Разом з тим, категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині 4. ст. 93 СК України, має оціночний характер.

Отже, норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права, крім обмежень, встановлених положеннями, зокрема ст.. 93 СК України, а саме договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством.

Як встановлено судом, будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 було придбано під час шлюбу та оформлено на відповідача, і до укладення спірного шлюбного договору дане нерухоме майно було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 в силу положень ст. 60 СК України. Будь-яких інших домовленостей між подружжям на той момент судом не встановлено.

Матеріали справи не містять та сторони у справі не надали будь-які докази про належність померлому ОСОБА_4 будь-якого рухомого і нерухомого майна на момент укладення спірного шлюбного договору.

Таким чином, встановивши, що на момент укладення спірного шлюбного договору в силу ст.. 70 СК України ОСОБА_4 мав Ѕ частку у будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та іншого будь-якого нерухомого, рухомого майна за померлим не було зареєстровано на праві власності, суд дійшов висновку, що укладення спірного шлюбного договору поставило ОСОБА_4 в надзвичайно невигідне матеріальне становище, позбавивши останнього прав на частку нерухомого майна, якою він володів в силу положень ч.1 ст. 60, ст.. 70 СК України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню, а положення п.п. 4,7 шлюбного договору слід визнати недійсними, оскільки не відповідають ч.4 ст. 93 СК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст.265 ЦПК України суд,

ухвалив:

позов задовольнити.

Пункт 4 шлюбного договору: «Все рухоме (у т.ч. але не виключно акції підприємств, сертифікати, депозити в банках в будь-якій валюті, будь-які грошові кошти в будь-яких установах, інтелектуальні та авторські права тощо) та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , набуте нею до реєстрації шлюбу та набуте на будь-яких підставах та за будь-якими правочинами, в тому числі за кредитні кошти, ОСОБА_2 в період шлюбу, або яке зареєстроване або яке буде зареєстровано на її ім`я у встановленому законодавством порядку, буде належати ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, тобто вважатися роздільним майном подружжя.

Такий режим власності на майно буде зберігатися також у випадку збільшення цінності майна у результаті трудових або грошових внесків подружжя у період шлюбу, а також збільшення вартості вказаного майна в результаті прибудови та ремонту, здійснених у період шлюбу. Розпорядження (продаж, дарування, обмін, застава тощо) вказаним рухомим та нерухомим майном ОСОБА_2 може здійснювати самостійно без згоди ОСОБА_4 . Вважається, що кожен із подружжя під час розпорядження та/або придбання майна, діє за згодою іншого.

Я, ОСОБА_4 , відносно майна, придбаного та/або зареєстрованого відповідно до діючого законодавства на ім я ОСОБА_2 будь-яких прав не набуваю. Зобов`язуюсь також не пред`являти вимог щодо майна , що належить та буде належати моїй дружині, ОСОБА_2 та розподілу частки в цьому майні у зв`язку із розподілом майна подружжя», укладеного 26.09.2020р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнати недійсним.

Пункт 7 шлюбного договору: «Таким чином сторони прийшли до згоди, що все набуте ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі нерухоме, а також рухоме майно, що потребує та не потребує реєстрації, буде роздільним майном подружжя та належати на праві особистої приватної власності тому із подружжя, на чиє ім`я воно буде зареєстровано та/або придбано. Розпорядження цим майном буде здійснюватися кожним з подружжя самостійно (без згоди дружини або чоловіка), незалежно від форми правочинів.

Своєю особистою приватною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 володіють, користуються і розпоряджаються на власний розсуд, вчиняють будь-які дії щодо свого майна, не узгоджуючи питання одне з одним. Вважається, що кожен із подружжя під час розпорядження та/або придбання майна діє за згодою іншого» укладеного 26.09.2020р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Зосименко