Справа № 359/213/2022
Провадження № 2/359/7892/2020
20 червня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючої судді Яковлєвої Л.В. ,
при секретарі Русан А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориспіль Київської області цивільну справу за позовом Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про скасування рішення та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення, -
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа 359/2253/15-ц за позовом Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпровське басейнове управління водних ресурсів, Управління Держземагентства у Бориспільському районі Київської області, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про визнання недійсними розпоряджень, державних актів, договорів купівлі- продажу, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.
Дана позовна заява вмотивована тим, що за результатами проведення моніторингу даних Публічної кадастрової карти України виявлено порушення вимог законодавства при відведенні спірних земельних ділянок, розташованих в адміністративних межах Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області, що належать до земель водного фонду та безоплатно вибули з державної власності у приватну власність фізичних осіб.
Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.
16 лютого 2021 року КОДА подали до суду пояснення, якими підтримали позовні вимоги і просили задовольнити виходячи з того, що на момент виникнення спірних правовідносин так і наразі, саме КОДА являлось уповноваженим державою органом на розпорядження землями водного фонду.
16 лютого 2021 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) подало відзив на позов, яким просило відмовити у задоволенні позову, оскільки дана юридична особа здійснює лише організаційні та контролюючі функції у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в межах своєї компетенції. Державний реєстратор, згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав, а тому управління є неналежним відповідачем у справі.
Ухвалою суду від 16 червня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом і повідомленням сторін.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Прокуратура подала до суду заяву, якою розгляд справи просила здійснити у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно вимог ст. 223, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи не заперечує і представник позивача.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення.
У зв`язку з неявкою відповідача, судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за № 17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.
Суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Судом встановлено, що в березні 2015 року Бориспільський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпровське басейнове управління водних ресурсів, Управління Держземагентства у Бориспільському районі Київської області, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про визнання недійсними розпоряджень, державних актів, договорів купівлі- продажу, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок. Справу зареєстровано судом за № 359/2253/15-ц.
Позовна заява була мотивована тим, що за результатами проведення моніторингу даних Публічної кадастрової карти України виявлено порушення вимог законодавства при відведенні спірних земельних ділянок, розташованих в адміністративних межах Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області, що належать до земель водного фонду та безоплатно вибули з державноївласності у приватну власність фізичних осіб.
Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року, під час розгляду цивільної справи за № 359/2253/15-ц встановлено, що головою Бориспільської РДА видано розпорядження № 73 від 19 січня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 19,9939 га у приватну власність громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району та надано ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 земельні ділянки площею по 2 га.
Головою Бориспільської РДА видано розпорядження № 72 від 19 січня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність громадянам України для ведення особистого селянського господарства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 14 га у приватну власність громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району та надано ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 земельні ділянки площею по 2 га.
На підставі даних договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 отримав свідоцтва про право власності на вказані земельні ділянки.
Вказані земельні ділянки повернено судом у власність держави в особі КОДА на підставі ст. 391 ЦК України, ст. 61, 152 Земельного кодексу України, ст. 89 Водного кодексу України.
В силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється шляхом поділу чи обєднання раніше сформованих земельних ділянок. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
За змістом ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках, прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно ст. 131? Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
За змістом рішення Конституційного суду України у справі за №3-рп/99 від 08 квітня 1999 року, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому, інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Відтак, видача органом виконавчої влади спірного наказу про передачу земель державної власності в приватну власність позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду, правомоч-ностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус.
Судом встановлено та доказів протилежного суду сторонами не надано, що КОДА не здійснює заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин та повернення незаконно переданої земельної ділянки з земель водного фонду.
Зважаючи на вказане, суд вважає обгрунтованим представництво інтересів держави, в особі КОДА, органами прокуратури.
Відповідно ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно ст. 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.
За змістом ст. 89 Водного кодексу України у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: 1) розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; 2) зберігання та застосування пестицидів і добрив; 3) влаштування літніх таборів для худоби; 4) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; 5) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; 6) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо.
Статтею 59 Земельного кодексу України установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.
Слід зазначити, що передача у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства законом взагалі не передбачена.
У статтею 22 Земельного кодексу України визначено поняття земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання. Так, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільського -сподарського виробництва, фермерського господарства.
Нормами ст. 22 Земельного Кодексу України передбачено, що для ведення особистого селянського господарства передаються у власність громадян виключно землі сільськогосподар-ського призначення, а не землі водного фонду.
Відтак, чинним законодавством не передбачено можливості відведення земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства, більш того, взагалі заборонено розорювання земель, садівництво та городництво.
Статтею 80 Земельного кодексу України закріплено суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.
Виходячи зі змісту норм ст. 84, 122 Земельного кодексу України суд приходить висновку, що єдиним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатись землями водного фонду на території Бориспільського району у порядку, передбаченому Земельним кодексом України є Київська обласна державна адміністрація.
З огляду на викладене, Бориспільська районна державна адміністрація Київській області розпорядилася землями водного фонду та фактично змінила цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства попри те, що не являлася розпорядником даної категорії земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України.
Наведене, згідно ч. 4 ст. 84 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Ландшафтний заказник місцевого значення «Бориспільські острови» розташований в межах акваторії та каскаду островів р. Дніпро у Бориспільському районі Київської області на південний захід та на південь від с. Сошників. Об`єкт був створений рішенням 35 сесії Київської обласної ради V скликання від 03 лютого 2011 року за № 043-04-VI. Загальна площа території заказника становить близько 6900,26 га. Територія заказника відноситься до земель водного фонду, якими опікується Басейнове управлінням водних ресурсів середнього Дніпра та Бориспільська РДА. Вся територія заказника складається із заплавних островів Канівського водосховища та прилеглої до них акваторії. Крім того, на території вказаного заказника мешкають багато птахів, тварин та рослин, які занесено до Червоної книги України, Червоної книги Міжнародного Союзу Охорони Природи та Бернської конвенції.
Статтями 3, 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що ландшафтні заказники місцевого значення віднесено до об`єктів природно-заповідного фонду України. Землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, а також землі природних територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську, а також історико-культурну цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природоохоронного та історико-культурного призначення. На землях природоохоронного та історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Згідно ст. 9 цього Закону території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях, у науково-дослідних цілях, в оздоровчих та інших рекреаційних цілях, в освітньо - виховних цілях та для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Чинним законодавством взагалі не передбачена можливість передачі земель природоохоронного призначення для ведення особистого селянського господарства.
Частиною 4 ст. 84 Земельного кодексу України встановлено, що до земель які не можуть передаватися у приватну власність належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
З огляду на вказане, спірна земельна ділянка, яка на законодавчому рівні є обмеженою в обороті, перебуває у приватній власності ОСОБА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із порушенням норм Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та водного законодавства.
Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Згідно ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації.
За змістом положень ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Наявність запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю (у даному випадку на земельну ділянку водного фонду) за особою, яка протиправно його набула у приватну власність, є перешкодою у реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт.
У п. 2 ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що державний реєстратор проводить державну реєстрацію зміни чи припинення права власності та інших речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підстав яких проведено державну реєстрацію прав.
З огляду на встановлені обставини та постанову Верховного суду від 20 травня 2020 року, ухвалену при розгляді цивільної справи за № 359/2253/15-ц, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41438659 від 05 червня 2018 року, підлягає скасуванню з одночасним скасуванням запису про право власності номер 26464201.
При цьому, слід зазначити, що відповідно правового висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 29 травня 2019 року у справі за № 367/2022/15-ц, формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу чи об`єднання з присвоєнням їм кадастровим номерів, зміною інших характеристик, не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
Відповідно ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 Цивільного кодексу України).
У статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відтак, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням норм Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу про витребування земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України.
З огляду на вказане, вірним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпоряджання земельною ділянкою природоохоронної території - водного та природно-заповідного фондів шляхом її повернення на користь КОДА.
Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, суд звертає увагу на той факт, що Вишнева міська рада Бучанського району Київської області не є належним відповідачем у даній справі з огляду на наступне.
Оскаржувану реєстраційну дію вчинено державним реєстратором прав на нерухоме майно Левандовською К.В. при Комунальному підприємстві «Центр державної реєстрації Вишневої міської ради Києво Святошинського району Київської області».
Наведеному передувало рішення № 1-01/ ХХХVІІ7-11 від 04 квітня 2019 року, прийняте на ХХХVІІ сесії Вишневої міської ради VІІ скликання, про припинення шляхом ліквідації Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Вишневої міської ради Києво Святошинського району Київської області».
Вказане, в свою чергу, позбавляє суд можливості залучити до участі вказану юридичну особу до участі у справі, як належного відповідача.
Зважаючи на вказане, суд не вбачає підстав для стягнення з Вишневої міської ради Бучанського району Київської області витрат понесених позивачем по сплаті судового збору.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 10-13, 56, 76-82, 133, 141, 263-365, 353-354 ЦПК України, суд
Позов Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про скасування рішення та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення, - задовольнити частково.
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер : 41438659 від 05 червня 2018 року, з одночасним скасуванням запису про право власності номер 26464201.
У задоволенні вимог Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Вишневої міської ради Бучанського району Київської області відмовити.
Відомості про відповідача - 1 : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , код платника податків - НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий 18 грудня 2003 року Ворошиловським РВ в м. Донецьк УМВС України в Донецькій області, зареєстрований (станом на березень 2020 року) за адресою : АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст заочного рішення суду виготовлено 20 червня 2022 року.
Суддя Яковлєва Л.В.