Справа № 462/9521/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2022 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Іванюк І.Д., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

Позивач 28.12.2021 року звернувся до суду із позовом до відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго», у якому просить стягнути із нього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100000 грн. та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 21.10.2011 року працював на різних посадах у ЛМКП «Львівтеплоенерго», та зокрема з 16.09.2016 року на посаді слюсаря 4 розряду з ремонту устаткування теплових мереж Сихівського району теплових мереж та з 22.01.2017 року звільнений за угодою сторін згідно по п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 35-к від 20.01.2017 року). За період роботи відповідач нараховував йому заробітну плату з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, та рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.07.2021 року у справі №462/3690/21 на його користь із відповідача стягнуто недораховану заробітну плату за період з 21.10.2011 року по 30.09.2015 року у розмірі 23107,00 грн. та 31519,75 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушення строків її виплати, а всього 54626,76 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, а також стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. Вказані кошти йому виплачено 19.10.2021 року. Оскільки відповідач у день його звільнення не провів із ним повного розрахунку, тому згідно із нормами чинного законодавства він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 23.01.2017 року по 19.10.2021 року в розмірі 319125,52 грн. Однак із врахуванням мети, передбаченої ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат внаслідок несвоєчасного розрахунку та позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.06.2019 року, вважає, що справедливим і співмірним буде стягнення із відповідача на його користь суми середнього заробітку у розмірі 100000 грн. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 29.12.2021року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони.

21.02.2022 року представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» Бекерська О. подала до суду відзив, в якому проти позовних вимог заперечила. Зазначає, що незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду та повинне бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислий строк, що узгоджується із позицією ВС, викладеною постанові від 04.12.2019 року у справі № 825/742/16, а тому відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України. Також позивачем пропущено 3-місячний строк на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки рішення суду, яким підтверджено порушення його права, було постановлене 28.07.2021 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також вважає необґрунтованою суму у 100000 грн., оскільки така значно перевищує розмір недоплаченої заробітної плати, що становить 24 % від загальної суми нарахованої заробітної плати. Також вважає необґрунтованою суму витрат на професійну правничу (правову) допомогу. Просила у позові відмовити в повному обсязі.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого.

У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 21.10.2011 року працював на різних посадах у ЛМКП «Львівтеплоенерго», та зокрема з 16.09.2016 року на посаді слюсаря 4 розряду з ремонту устаткування теплових мереж Сихівського району теплових мереж та з 22.01.2017 року звільнений за угодою сторін згідно по п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 35-к від 20.01.2017 року) /а.с. 13-16/.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.07.2021 року у справі №462/3690/21 із відповідача на користь позивача стягнуто Залізничного районного суду м. Львова від 28.07.2021 року у справі №462/3690/21 на його користь із відповідача стягнуто недораховану заробітну плату за період з 21.10.2011 року по 30.09.2015 року у розмірі 23107,00 грн. та 31519,75 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушення строків її виплати, а всього 54626,76 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів /а.с. 20-24/.

Вказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення.

21.10.2021 року відповідачем було виплачено позивачу кошти за вказаним рішенням суду, а саме 54474,54 грн. /а.с. 29-30/.

Із змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із правовою позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно із Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно із п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є обґрунтованою.

Водночас, відповідно до п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду.

Згідно із п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Від так, при визначенні розміру суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд бере до уваги розміри заробітної плати, які вказані без урахування податків та зборів.

З наданого позивачем розрахунку та розрахункових листків позивача за листопад - грудень 2016 року /а.с. 17-19/ вбачається, що заробітна плата позивача за цей період становила 11896,95 грн. (5862,40 +6034,55). Позивачем було відпрацьовано за листопад грудень 2016 року 351,75 робочих годин (176,50 роб. год. + 175,25 роб. год.), отже, його середньогодинна заробітна плата складає 33,82 грн. (11896,95 грн. : 351,75 роб. год. ).

Відповідно, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 33,82 грн. (середньогодинної заробітної плати) на кількість робочих годин, за весь час затримки.

Згідно із листом Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» норма тривалості робочого часу за 2017 рік становить 1986 роб. год.

Згідно із листом Міністерства соціальної політики України від 19 жовтня 2017 року № 224/0/103-17/214 «Про надання роз`яснення» роботодавцям рекомендовано скористатися розрахунком норм тривалості робочого часу на 2018 рік, відповідно до якого при 40-годинному робочому тижні норма тривалості робочого часу становить 1993 год.

Згідно із листом Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78/0/206- 18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» норма тривалості робочого часу становить 1993 роб. год.

Згідно із листом Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» норма тривалості робочого часу за період з 01.01.2021 року по становить 2002 роб. год.

Згідно із листом Міністерства соціальної політики України від 12.08.2020 № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» норма тривалості робочого часу становить 1994 роб. год., а до 19.10.2021 року 1573 год.

Разом кількість робочих годин за весь час затримки розрахунку, тобто починаючи з 23.01.2017 року по 19.10.2021 року становить 9436 роб. год.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.01.2017 року по 19.10.2021 року в розмірі 319125,52 грн. /33,82 грн. середньогодинна заробітної плати х 9436 робочих годин/ проведено позивачем відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року.

Вказаний розрахунок відповідач не оспорює та не спростовує, власний розрахунок не надає, а отже приймається судом до уваги як такий (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Натомість відповідач не погоджується із розміром відшкодування та з врахуванням принципу співмірності просить його зменшити.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц) вказано, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

У пункті 87 визначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП.

При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми; є період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови).

Враховуючи те, що з моменту виникнення заборгованості після звільнення з роботи та звернення до суду із цим позовом у грудні 2021 року сплило понад 4 роки, з огляду на неспівмірність заявленої до виплати суми середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості по заробітній платі (23107,00 грн.), беручи до уваги правові позиції Великої Палати, викладені у постанові від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц), суд вважає за необхідне зменшити вказану суму до 25000 грн., що на думку суду буде справедливим, пропорційним та відповідатиме наведеним вище критерієм визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Посилання відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду, не приймаються до уваги судом, виходячи з наступного.

Стаття 233 КЗпП України встановлює тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 р., вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

З рішення Конституційного Суду України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 вбачається, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач 19.10.2021 року провів повний розрахунок з позивачем. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Зі змісту ст.137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із долучених до матеріалів справи витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги від 01.12.2021 року, додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 01.12.2021 року, акта приймання-передачі до Договору про надання правничої допомоги від 24.12.2021 року, розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера № 42 про сплату коштів від 24.12.2021 року позивач уклав з адвокатом договір про надання правничої допомоги та здійснив оплату послуг адвоката у розмірі 3000 грн. Суд вважає таку суму обгрунтованою та співмірною із складністю справи.

Водночас, у відповідності п.3 ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 750 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд присуджує стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 250 грн.

Керуючись статями 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд

у х в а л и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, 750 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 250 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

При цьому, у відповідності до вимог п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», , знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Д.Апостола, 1.

Суддя: Іванюк І.Д.