Справа № 156/318/22
Провадження № 2/156/187/22
Рядок статзвіту № 67
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 липня 2022 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Бєлоусова А. Є.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Іваничі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє састійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування Іваничівської селищної ради,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Представник позивача вказує, що з 13.01.2010 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 06.04.2022 року було розірвано. Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком по АДРЕСА_1 та перебуває на його повному утриманні. На день подання до суду позову про розірвання шлюбу спору щодо визначення місця проживання сина у сторін не було. Однак, 06.04.2022 року відповідач змінила своє рішення та подала суду заяву, в якій заперечила щодо проживання сина з позивачем, просила суд залишити проживати сина з нею. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 06.04.2022 року суд вимоги про залишення проживати сина з позивачем не вирішував, оскільки було встановлено наявність спору між сторонами з цього питання. Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_4 і надалі проживає з батьком. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, опікується вихованням, розвитком та здоров`ям дитини. Станом на день подачі позовної заяви існує спір про визначення місця проживання сина. Зважаючи на те, що увесь час дитина проживає з позивачем, він дбає про його виховання, син прив`язаний до позивача, відповідач не виявляє проявів самостійного виховання сина, то позивач вважає, що суд повинен врахувати ці обставини та визначити місце проживання ОСОБА_4 з ним.

Для участі в підготовчому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 не прибула, однак від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та за та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити.

Відповідачка для участі в судовому засіданні не прибула, подала до суду клопотання, в якому просить розгляд справи здійснювати за її відсутності. Позовні вимоги визнає, просить їх задовільнити, не заперечує, щодо визначення місця проживання дитини разом із позивачем.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Іваничівської селищної ради для участі в судовому засіданні не прибула, однак від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без уповноваженого представника. Щодо задоволення позову третя особа не заперечує.

Згідно з ч. 1 ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося.

Дослідивши надані докази, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов є підставним та таким, що підлягає до повного задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.01.2010 року. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 06 квітня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.11-12). Від спільного подружнього проживання у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з свідоцтвом про народження дитини, сторони по справі є його батьками (а с. 9).

Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним 06 квітня 2022 року, умови проживання малолітнього ОСОБА_4 в будинку батька задовільні, відповідають санітарно-гігієнічним нормам (а.с.14).

Як вбачається із довідки КНП «Іваничівський центр первинної медико-санітарної допомоги», ОСОБА_1 не перебуває на диспансерному обліку в сімейного лікаря (а.с.17)

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с.19-21)

Рішенням виконавчого комітету Іваничівської селищної ради Володимир-Волинського району затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 (а.с. 47-50). З матеріалів справи встановлено, що малолітній ОСОБА_4 проживає із позивачем за адресою місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .

Між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання малолітніх дітей.

Згідно з положеннями статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 1ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла віку десяти років, визначається за згодою батьків.

За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні.

Статтею 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ст. ст.11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з п.2 ч.1ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини, від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, схваленої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разів атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування.

Згідно з п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з заявою відповідачки, остання не заперечує, щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом із батьком, позивачем по справі ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що позивач постійно проживає із дитиною та після розірвання шлюбу створив належні умови для проживання та розвитку дитини, має дохід, а також виявляє більшу увагу до дитини і виявляє турботу про неї, що підтверджується належними доказами.

Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині 1 статті 3 згаданої Конвенції визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинні існувати справедлива рівновага й дотримуючись такої рівноваги. Особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/1) у справі «М.С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно врахувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

При вирішенні питання про місце проживання дитини, суд, оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 вважає, що в даному випадку необхідно визначити місце проживання дітей разом з батьком, що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, узгоджуватиметься з положеннями Конвенції про права дитини, рішеннями Європейського суду з прав людини і ґрунтуватиметься на чинному національному законодавстві України.

Крім того, суд наголошує, що мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною. Турботу відносно дитини та участь у вихованні її вона може реалізувати шляхом домовленості з батьком дитини з приводу встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Керуючись ст.ст.4,5,10-13,76-80,89,90,141,259,263-265,268,273 ЦПК України, ст. 150, 151, 157, 159, 161 СК України, ст. 29 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання його батька ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно із п.3 розд. XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Іваничівської селищної ради, адреса: вул. Грушевського, 13 смт. Іваничі, Володимир-Волинського району, Волинської області.

Суддя А. Є. Бєлоусов