ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3736/21
Провадження № 2/210/178/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 лютого 2022 року

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,

за участі секретаря судового засідання: Реви К.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом примусового виселення, -

ВСТАНОВИВ:

09 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом примусового виселення та просив суд усунути власнику житла ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності шляхом примусового виселення колишнього власника ОСОБА_3 з квартири за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь витрати судовий збір у розмірі 908,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 20.02.2009 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу був виданий виконавчий лист №2-585 щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 аліментів. 26.05.2021 року відбулися прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала відповідачу, в рахунок погашення заборгованості по аліментах, які на травень 2021 року становила більше 200 000 гривень. За результатами прилюдних торгів, позивач був визнаний переможцем, отримав Акт державного виконавця про проведенні електронні торги та 31.05.2021 року він зареєстрував своє право власності на квартиру. 05.06.2021 року з метою ознайомлення з придбаним майном та врегулювання питання щодо звільнення квартири, позивач прибув до своєї квартири, яка раніше належали відповідачу. Двері відкрив сам відповідач, вони зайшли до квартири, позивач повідомив відповідача про його право власності на вказану квартиру та намагався домовитися про добровільне звільнення житла, пропонував допомогу у перевезенні речей. 05.06.2021 року позивач змінив у присутності відповідача замок на вхідній двері, залишив відповідачу запасні ключі, попросив протягом місяця звільнити квартиру.

09.06.2021 року позивач прибув до своєї квартири та з`ясував, що потрапив до квартири не може, оскільки відповідач змінив вхідний замок на дверях, а двері відкривати відмовився. У той же день, 09.06.2021 року позивач подав до Металургійного відділення поліції заяву щодо вчинення відповідачем самоуправства. Потім, 23 червня 2021 року позивач повторно намагався потрапити до своєї квартири, з ним був державний виконавець та поняті, однак, відповідач не впустив їх до квартири.

23 червня 2021 року позивач як власник житла, уклав договір з АТ «Криворіжгаз» щодо поставки газу на квартиру, 30 червня 2021 року представники АТ «Криворіжгаз» прибули до його квартири викликали його та намагалися потрапити до квартири для проведення повірки лічильника газу. Відповідач не допустив ні позивача, ні представників АТ «Криворіжгаз» до повірки лічильника про що було відповідний акт про не допуск.

Позивач у позові стверджував, що станом на подачу позову, фактичні обставини вказують на те, що позивачу як власнику житла, колишній власник відповідач у справі, вчиняє перешкоди у реалізації права власності, існує спір, який не може бути вирішений без участі суду.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 липня 2021 року вказана справа надійшла до провадження судді Літвіненко Н.А. (а.с. 7)

Ухвалою суду від 12 липня 2021 року суддею Літвіненко Н.А. заявлено самовідвід по вказаній цивільній справі. (а.с. 8)

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 липня 2021 року вказана справа надійшла до провадження судді Ступак С.В. (а.с. 10)

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. (а.с. 11)

Розпорядженням в.о. керівника апарату Українець Т.О. №254 від 02 листопада 2021 року «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», у зв`язку з закінченням п`ятирічного строку призначення на посаду судді Ступак С.В. та закінчення повноважень з відправлення правосуддя, з метою дотримання процесуальних строків розгляду судової справи, призначено повторний автоматизований розподіл вказаної справи. (а.с. 37)

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 листопада 2021 року вказана справа надійшла до провадження судді Сільченко В.Є. (а.с. 38)

Ухвалою суду від 03 листопада 2021 року суддею Сільченко В.Є. заявлено самовідвід у вказаній справі. (а.с. 39)

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 листопада 2021 року вказана справа надійшла до провадження судді Вікторович Н.Ю. (а.с. 40)

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання по вказаній справі. (а.с. 47)

12 січня 2022 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про зупинення провадження по вказаній справі. (а.с. 61)

Ухвалою суду від 12 січня 2022 року судом було закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду та залишено без задоволення заяву представника відповідача про зупинення провадження у справу. (а.с. 65, 66, 67)

Присутній у судовому засіданні позивач позив підтримав у повному обсязі та посилаючись на обґрунтування висвітлені у позовній заяві, просив суд його задовольнити.

Присутня у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову просила суд відмовити у його задоволенні.

У судовому засіданні 14 лютого 2022 року за клопотанням позивача було допитано в якості свідка ОСОБА_4 та позивача по справі ОСОБА_1 .

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_1 суду пояснив, що він не одноразово намагався мирним шляхом врегулювати вказане питання, звертався до органів поліції, проте це не дало бажаних результатів. Відповідач не визнає того факту, що він втратив право власності на квартиру, оскільки воно було продано з прилюдних торгів, до квартири він у добровільному порядку не допустив нового власника, свої речі не вивезе, ключі від квартири в добровільному порядку не передасть. Наразі він користується квартирою, вважає, що вона належить йому, тому на власний розсуд вирішує питання щодо користування квартирою. За адресою своєї реєстрації він не бажає проживати.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що перший раз у якості свідка він був запрошений ОСОБА_1 наприкінці червня 2021 року вони приїхали до квартири за адресою: АДРЕСА_2 де його зустрів ОСОБА_1 та ще один чоловік, спеціаліст по аварійному відкриттю дверей, якого позивач знайшов за оголошенням. Оскільки замок був змінений, ОСОБА_1 припускав, що може знадобитися аварійне відкриття дверей. Коли вони піднялися всі разом до квартири АДРЕСА_3 , чоловік за дверима вказаної квартири відмовився відчиняти двері, на роз`яснення ОСОБА_1 , що вказана квартира належить йому, відповів не цезурою лайкою. Після чого, запрошений спеціаліст по відкриттю дверей почав висвердлювати замок щоб відкрити двері. Згодом прибули співробітники поліції, яких викликав відповідач по справі. ОСОБА_1 показав співробітникам поліції документи на квартири та всі разом вони вийшли на подвір`я будинку. Після чого він пішов по своїм справам. Вдруге за вказаною адресою за проханням позивача свідок був 13 жовтня 2021 року. В той день до квартири АДРЕСА_3 він разом з ОСОБА_1 та ще одним чоловіком на ім`я ОСОБА_5 . На сходовій площадці між другим та третім поверхом він разом з ОСОБА_1 зустріли відповідача по справі, на прохання ОСОБА_1 добровільно звільнити належну йому квартиру, відповідач відмовився. ОСОБА_6 після роз`яснень ОСОБА_1 , що вказана квартира належить йому зазначив, що не визнає того факту, що він втратив право власності на квартиру, оскільки воно було продано з прилюдних торгів, до квартири він у добровільному порядку не допустить нового власника, свої речі не вивезе, ключі від квартири в добровільному порядку не передасть. Наразі він користується квартирою, вважає, що вона належить йому, тому на власний розсуд вирішує питання щодо користування квартирою. За адресою своєї реєстрації він не бажає проживати.

Заслухавши пояснення учасників по справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи позивача та відповідачів, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Так, судом встановлено, що згідно до Свідоцтва від 31 травня 2021 року зареєстрованого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М. у реєстрі за №857, відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про проведенні електронні торги, складеного ОСОБА_7 , державним виконавцем Металургійного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Дніпро) 31 травня 2021 року, посвідчено, що ОСОБА_1 , належить на праві власності квартира, яка розташована на третьому поверсі чотири-п`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею 61,9 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 238 910, 00 гривень, що раніше належала ОСОБА_3 , на підставі договору дарування квартири, посвідченого Донченко В.Л., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу 24 вересня 2015 року, за реєстровим №1247 та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 вересня 2015 року, номер запису права власності:11313284, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 10. (а.с.5)

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 259118946 від 31.05.2021 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зазначений ОСОБА_1 . Підстави для державної реєстрації: свідоцтво, серія та номер: реєстр №857, видавник: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Є.М. (а.с. 5)

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 р. у справі N 6-1581цc-14 та постанові Верховного Суду України від 16.11 2016 р. у справі 6-709цс -16 зазначено, що ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання, проживина членів їх сімей та інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорудження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осiб будь-яким чином шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Так, допитані в судовому засідання свідки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 будучи повідомленими про кримінальну відповідальність передбачену ст. ст. 384, 385 КК України, повідомили суд, що відповідач вчиняє перешкоди у користуванні належної позивачу квартири.

Представником відповідача було долучено до матеріалів справи Акт №051 від 25 листопада 2021 року складеного комісією у складі мешканців будинку АДРЕСА_4 . У вказаному акті жителі будинку АДРЕСА_4 , а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 зазначають, що склали цей акт про те, що: ОСОБА_11 з чоловіком ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_12 мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , але не зареєстровані.

Відповідно до Довідки №4230 від 09.06.2021 року виданої за підписом заступника завідувача Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради Шевченко О., за відомостями що містять в реєстрі територіальної громади міста Кривий Ріг наявна інформація за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 09.06.2021 року зареєстровані особи відсутні.

З Листа вих. №3992 від 14.07.2021 року виданого за підписом начальника відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради Скриги Т., за відомостями що містять в Реєстрі територіальної громади міста Кривого Рогу, Реєстрів територіальних громад, сформованому на офіційному сайті Державної міграційної служби України, картотеці з питань реєстрації фізичних осіб відділу реєстрації місця проживання громадян, за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстровано місце проживання наступних осіб: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання №10519/9305 від 24.11.2021 року виданої за підписом завідувача відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради Зав`ялової Е., з 26.10.1998 року по теперішній час ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 . (а.с. 46)

Вказані документи підтверджують факт того, що відповідач по справі ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , однак він та члени його сім`ї дружина ОСОБА_11 та донька ОСОБА_12 зареєстровані за іншими адресами.

Окрім того, факт вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні належної йому квартири АДРЕСА_7 підтверджується також складеним представником АТ «Криворіжгаз» у присутності свідка ОСОБА_15 . Актом № б/н про відсутність доступу до об`єкта споживача від 30.06.2021 року. Вказаний акт про відсутність доступу до об`єкта споживача за адресою: АДРЕСА_2 , складений представниками АТ «Криворіжгаз» с-р Тосенко Ю.В., с-р ОСОБА_16 , у присутності свідків ОСОБА_1 в особі нового власника підтверджує, про те, що попередній власник ОСОБА_3 не надав доступу до об`єкта. Перешкоджає до входу в квартиру. (а.с. 6)

Враховуючи положення вимог ст. 109 ЖК України, постановою Верховного Суду України по справі № 182/7347/18 від 16.12 2020р. було унормоване питання в частині відсутності необхідності надання іншого житлового приміщення особам під час вирiшення питання судом щодо їх виселення. В Постанові зазначено, що під час вирішення питання щодо виселення особи без надання іншого житлового приміщення, застосуванню підлягають положення статей 391 та глави 32 ( «Право користування чужим майном») ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відноси положень ЖК Української PCP, прийнятого 30 червня 1983 р., не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість, ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цc20)).

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження N 14 391 цс19) вказано, що «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. З урахуванням викладеного, Верховним Судом України у зазначеній Постанові було зроблено висновок про відсутність необхідності надавати інше житлове приміщенням особам, які втратили право користування ним, без надання їм іншого житлового приміщення.

ОСОБА_1 як новий власник, який отримав квартиру в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки ОСОБА_3 , який втратив право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з нього.

Відповідач ОСОБА_3 є боржником за виконавчим провадженням, за яким спірне майно було продано на прилюдних торгах у рахунок погашення боргу, не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із нею не пов`язана, тобто проживаючи та користуючись житлом перешкоджає власнику у здійсненні права власності на належне йому майно.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 цього Кодексу).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Також судом враховано пункт 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» згідно якого втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Верховний суд в постанові від 15 січня 2020 року в справі 754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Так, судом з урахуванням зазначених вище вимог враховано співрозмірність та баланс інтересів між правом позивача реалізувати своє право власності в повному об`ємі тобто поліпшити свої та своїх близьких житлові права за рахунок отриманого у власність квартири та право відповідачів на житло, яке він втратив з власної винної поведінки пов`язаної із борговими зобов`язаннями, наявності у відповідача іншого житлового приміщення в якому він зареєстрований з 1998 року.

З урахуванням всього вищевикладеного, принципів та засад цивільного судочинства, висновків ЄСПЛ та Верховного Суду суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення колишнього власника ОСОБА_3 з квартири без надання іншого житла обґрунтованими та такими, що переслідують законну мету.

Керуючись ст.ст. 16, 32, 317, 319, 391ЦК України, ст. ст. 4, 5, 19, 258-265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом примусового виселення, - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_7 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_8 , сплачений судовий збір у сумі 908,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 23 лютого 2022 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Суддя: Н. Ю. Вікторович