Справа № 461/3244/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2025/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Савчук Г.Б., з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника Львівської міської ради Шевченко М.І., представника ОСББ «Дорошенка 25» - Станько Т.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенка 25» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року Львівська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 , третьої особи Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 . Право комунальної власності зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 червня 2004 р. На першому поверсі цього будинку знаходяться нежитлові приміщення під інд. 19-1, 19-2, 19-3 загальною площею 52,2 кв. м, які мають окремий від житлового комплексу вхід. Зазначені приміщення передавалися управлінням комунальної власності в оренду державному підприємству геодезії, картографії та кадастру в західному регіоні «Західгеодезкартографія» на підставі договорів оренди від 19 червня 2001 №Г- 0156 (нова редакція договору від 06 жовтня 1993 №2531), від 23 травня 2007 №Г-5345-7.

Проте рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013р. у справі №461/1781/13-ц задоволено позов ОСОБА_3 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району: визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м, які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані ОКП ЛР «БТІ та ЕО» від 22 січня 2001 року індексами 19-1 площею 11,3 м.кв., 19-2 площею 29,5 м. кв. та 19-3 площею 11,4 м.кв. Крім цього, зобов`язано реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м, які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані ОКП ЛР «БТІ та ЕО» від 22 січня 2001 року індексами 19-1 площею 11,3 м.кв., 19-2 площею 29,5 м. кв. та 19-3 площею 11,4 м. кв.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2018 рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013р. скасовано, прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі скасованого рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 р. 30 квітня 2013 р. зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення під інд. 19-1, 19-2, 19-3 загальною площею 52,2 кв. м на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1).

На підставі договору купівлі-продажу №177 від 17 січня 2014, посвідченого приватним нотаріусом Дячук О. А., ОСОБА_3 відчужив спірні приміщення ОСОБА_4 .

Остання відчужила приміщення ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 31 липня 2015 №6529, посвідченого приватним нотаріусом Дячук О. А.

Таким чином, у разі скасування незаконного судового рішення, яким визнано право власності і на підставі якого зареєстровано право власності, відпадає правова підстава набуття права власності, адже скасований судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

З врахуванням зазначених обставин позивач - Львівська міська рада просили витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення під інд.19-1,19-2,19-3, загальною площею 52,2 кв.м. на АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року у задоволенні позову Львівської міської ради відмовлено.

Судові витрати залишено за позивачем.

Скасовано вжиті ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року заходи забезпечення позову у виді заборони ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, здійснення інших юридичних правочинів, реєстрації речових прав щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлового приміщення під інд. 19-1, 19-2, 19-3, загальною площею 52,2 кв. м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1).

Рішення суду оскаржили Львівська міська рада та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенка 25».

В обґрунтування апеляційної скарги Львівська міська рада посилається на те, що суд першої інстанції одночасно відмовив у задоволенні позову і з підстави пропуску строку позовної давності, і з підстави недоведеності позову, що є недопустимим, оскільки суд вправі відмовити в позові або з підстави недоведеності позову, або з підстави пропуску строку позовної давності, якщо позовні вимоги підставні.

Матеріалами справи підтверджується, що про рішення суду у справі №461/1781/13-ц Львівській міській раді стало відомо лише під час розгляду справи №461/4259/18 за позовом ОСББ «Дорошенка 25» до ОСОБА_1 , третя особа - Львівська міська рада про витребування майна та визнання права власності. Тому безпідставними є висновки суду першої інстанції, що не оскарження Львівською міською радою рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року свідчить про її згоду з таким та правомірність вибуття нерухомого майна з її володіння.

Оскільки до моменту скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року, право приватної власності виникло на законній підставі, а саме на підставі рішення суду, яке є обов`язковим до виконання, то право на пред`явлення позову у Львівської міської ради виникло лише з моменту скасування Апеляційним судом Львівської області 17 травня 2018 року правової підстави для реєстрації права приватної власності рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року.

Звертає увагу на те, що на момент видачі дозвільних документів, а саме в 2016 році, чинним ще було рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року, тому правові підстави для витребування майна були відсутні.

Зазначає, що частина приміщень, які становлять предмет спору у цій справі є житловим будинком, а тому зміна правового режиму приміщень у ньому можлива внаслідок приватизації житлових та нежитлових приміщень. У зв`язку з цим, житлові і нежитлові приміщення, які не були відчужені на користь фізичних та/або юридичних осіб, належать до комунальної власності територіальної громади міста. При цьому, державна реєстрація права комунальної власності на окремі об`єкти нерухомого майна в будинку комунальної власності для підтвердження правового титулу територіальної громади як власника певного об`єкту нерухомості не вимагається.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про перехід від територіальної громади міста Львова до будь-якої іншої особи права власності на спірне нерухоме майно шляхом приватизації або ж іншого відчуження законним шляхом, у зв`язку з чим спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею на підставі рішення суду, яке на сьогодні скасоване.

Вважає, що заявляючи позов про витребування майна з чужого незаконного володіння, Львівська міська рада обрала єдиний вірний спосіб захисту свого порушеного права власності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенка 25» посилається на те, що на розгляді в суді перебуває справа №461/4259/18 за позовом ОСББ «Дорошенка 25» до ОСОБА_1 , третя особа Львівська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В межах цієї справи (№461/4259/18) ОСББ «Дорошенка 25» захищає свої права власності щодо спірного приміщення з підстав, що таке належить співвласникам багатоквартирного будинку на праві спільної власності.

Натомість, ще до завершення цього спору (у справі №461/4259/18) було вирішено інший спір за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 (у справі №461/3244/20) також про витребування цього спірного приміщення.

Оскільки, вищевказані обидві справи стосуються одного й того ж спірного приміщення, одного й того ж відповідача ОСОБА_1 , то обставини встановлені у справі №461/3244/20 за позовом Львівської міської ради (в якій вже ухвалено рішення суду першої інстанції) будуть мати преюдиціальне значення для вирішення справи №461/4259/18 за позовом ОСББ «Дорошенка25» розпочатої ще задовго до звернення Львівської міської ради до суду з відповідним позовом про витребування.

Зазначають, що одночасний розгляд цих справ є неприпустимим, оскільки встановлюються взаємовиключні обставини, що мають значення для цих справ.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, застосував норми матеріального права щодо наслідків спливу позовної даності (ст.257,261,267 ЦК України), а також, одночасно, встановив відсутність порушеного права позивача Львівської міської ради у спірних правовідносинах через відсутність доказів того, що Львівська міська рада була власником спірних приміщень, що суперечить правовому висновку висловленому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №366892/15-ц з цих питань.

Суд першої інстанції також неправильно застосував норми ст.388 ЦК України щодо віндикації, що безпосередньо випливає на права та інтереси ОСББ «Дорошенка 25».

Зокрема, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що «наявність рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року по справі 461/1781/13-ц для ОСОБА_1 свідчило лише про абсолютність законності набуття права власності особою, яка в подальшому його відчужила продавцеві ОСОБА_4 , в якої і придбав це майно відповідач».

Водночас суд першої інстанції встановив, що це рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року скасовано.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської міської ради Шевченко М.І., представника ОСББ «Дорошенка 25» адвоката Станько Т.Р. на підтримання своїх апеляційних скарг, представника ОСОБА_1 адвоката Блонського М.А. щодо заперечень на апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення частково, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року зміні в його мотивувальній частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перебіг позовної давності для позивача слід рахувати з 04 березня 2013 року, (з моменту постановлення рішення суду у справі №461/178/13-ц) і становить 3 роки, а тому на момент звернення з позовом (квітень 2020 року) сплив.

Водночас судом встановлено відсутність порушеного права позивача у спірних правовідносинах, оскільки відсутні докази того, що Львівська міська рада була власником спірних приміщень. Тобто суд першої інстанції відмовив позивачу і за спливом позовної давності і з підстав необґрунтованості позову.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна із наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 04 березня 2013 р. по справі №461/1781/13-ц задоволено позов ОСОБА_3 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району та визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м. які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 22 січня 2001 р. індексами 19-1 площею 11,3 кв.м., 19-2 площею 29,5 кв.м. та 19-3 площею 11,4 кв.м.

Зобов`язано реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м. які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані ОКП ЛОР БТІ та ЕО від 22 січня 2001 р. індексами 19-1 площею 11,3 кв.м., 19-2 площею 29,5 кв.м. та 19-3 площею 11,4 кв.м.

На підставі договору купівлі-продажу №177 від 17 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дячук О.А., ОСОБА_3 відчужив спірні приміщення ОСОБА_4 .

Остання відчужила приміщення ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №6529 від 31 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дячук О.А.

На даний час, ОСОБА_1 являється власником нежитлових приміщень під номером 19-1, 19-2, 19-3 загальною площею 52,2 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 , які ним набуті на підставі договору купівлі-продажу №6529 від 31 липня 2015 р., який на цей час ніким не оспорений та не скасований.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення, під індексами 19-1, 19-2, 19-3, загальною площею 52,2 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що Львівською міською радою рішення Галицького районного суду м.Львова від 04 березня 2013 р. по справі №461/1781/13-ц не оскаржувалося.

Більше того, після набуття ОСОБА_1 права власності на вказані нежитлові приміщення з боку Львівської міської ради вчинялися дії, які свідчили про визнання нею права власності відповідача ОСОБА_1 на дане приміщення, а саме:

02 березня 2016 р. Департаментом житлового господарства та інфраструктури ЛМР видано наказ №63 від 02 березня 2016 р. про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення реконструкції нежитлових приміщень (заг. пл. 52,2 кв.м.) в будинку АДРЕСА_1 , яким надано можливість відповідачу провести реконструкцію саме спірних нежитлових приміщень.

05 травня 2016 р. Управлінням архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1 , якими дозволено ОСОБА_1 реконструкцію існуючих нежитлових приміщень, тобто саме спірних нежитлових приміщень.

14 липня 2016 р. Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради надано дозвіл ОСОБА_1 на влаштування будівельного майданчика за адресою: АДРЕСА_1 , - тобто саме щодо спірних нежитлових приміщень.

25 червня 2016 р. ОСОБА_1 зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, - реконструкція стосувалася спірних нежитлових приміщень.

08 липня 2016 р. ОСОБА_1 повідомив Департамент містобудування Львівської міської ради про те, що ним отримано декларацію про початок виконання будівельних робіт Реконструкція з розширенням нежитлових приміщень за рахунок надбудови мансардного поверху та пристосування під дві житлові квартири та офісне приміщення на АДРЕСА_1 .

Отже із даних документів вбачається, що станом на 2016 рік Львівська міська рада була проінформована про наявність у ОСОБА_1 права власності на приміщення по АДРЕСА_1 , він активно вчиняв дій щодо користування своїм правом власності, інформував про це органи Львівської міської ради, і жодних дій щодо його витребування позивач не вчиняла.

З відповіді Управління архітектури та урбаністики Львівської міської ради від 15 січня 2021 р. ОСОБА_1 звертався до директора департаменту містобудування ЛМР 03 березня 2016 р. про надання йому містобудівних умов та обмежень на реконструкцію набутих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 . До заяви було долучено документи:

технічний паспорт від 26 грудня 2012 р. (тобто такий який був ще коли власником була Львівська міська рада),

наказ №63 від 02 березня 2016 р. Департаменту житлового господарства та інфраструктури про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення реконструкції нежитлових приміщень площею 52,2 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 .

У той же час, рішення Галицького районного суду м.Львова від 04 березня 2013 р. по справі №461/1781/13-ц в апеляційному порядку оскаржила не Львівська міська рада а представник ОСББ «Дорошенка - 25», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

Згідно постанови Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2018 року скасовано рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 березня 2013 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та зобов`язання до вчинення дій.

Згідно ухвали Верховного Суду від 01 червня 2022 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року у справі №461/4259/18 за позовом ОСОБА_3 до відділу приватизації житлового фонду Галицького району м. Львів, реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії.

У червні 2018 року Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенка 25» (далі ОСББ «Дорошенка 25») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Львівська міська рада, про витребування майна та визнання права власності у якому просили витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСББ «Дорошенка 25» нежитлове приміщення загальною площею 52,2 кв. м під індексами 19-1 площею 11,3 кв. м, 19-2 площею 29,5 кв. м та 19-3 площею 11,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , та визнати за ОСББ «Дорошенка 25» право власності на нежитлове приміщення загальною площею 52,2 кв. м під індексами 19-1 площею 11,3 кв. м, 19-2 площею 29,5 кв. м та 19-3 площею 11,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 (справа №461/4259/18).

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 30 липня 2018 року позов задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСББ «Дорошенка 25» нежитлове приміщення загальною площею 52,2 кв. м під індексами 19-1 площею 11,3 кв. м, 19-2 площею 29,5 кв. м та 19-3 площею 11,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , та визнано за ОСББ «Дорошенка 25» право власності на нежитлове приміщення загальною площею 52,2 кв. м під індексами 19-1 площею 11,3 кв. м, 19-2 площею 29,5 кв. м та 19-3 площею 11,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року апеляційні скарги Львівської міської ради та ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 30 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСББ «Дорошенка 25» у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартиного будинку «Дорошенка 25» задоовлено частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно ухвали Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2021 року по даній справі (№461/4259/18) призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження по справі зупинено.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Колегія суддів враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця ОСОБА_8 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р.

По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_9 було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_8 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця булла позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Протее заявниця не повинна булла передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочину з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, №31788/06,72-77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Таку правову позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при розгляді справи №645/4220/16-ц

Отже, задоволення позовних вимог Львівської міської ради про витребування спірних приміщень у ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем, придбав майно після того, як воно двічі було відчужене згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу №177 від 17 січня 2014 року та 31 липня 2015 року №6529, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Крім того, Львівська міська рада не вживала жодних заходів до відновлення свого порушенного права у справі №461/1781/13-ц (за позовом ОСОБА_3 до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії), де за апеляційною скаргою представника ОСББ «Дорошенка - 25», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , Апеляційним судом Львівської області 17 травня 2018 року було скасовано, рішення Галицького районного суду м.Львова від 04 березня 2013 р. та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

З позовом до суду для захисту своїх прав Львівська міська рада звернулася лише 14 квітня 2020 року, після того, як постановою Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року у справі №461/4259/18 (за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенка 25» до ОСОБА_1 , третя особа-Львівська міська рада, про витребування майна та визнання права власності) були задоволені її та ОСОБА_1 апеляційні скарги, скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2018 року та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСББ «Дорошенка25» у задоволенні позовних вимог.

Системний аналіз зазначених доказів в їх сукупності свідчить про те, що спірне нерухоме майно: загальною площею 52,2 кв. м під індексами 19-1 площею 11,3 кв. м, 19-2 площею 29,5 кв. м та 19-3 площею 11,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , вибуло із власності Львівської міської ради з їхньої волі.

В іншому випадку Львівська міська рада мала б оскаржувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року по справі №461/1781/13-ц, а не видавати дозвільні документи на реконструкцію ОСОБА_1 спірних приміщень.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У той же час, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, застосував норми матеріального права щодо наслідків спливу позовної давності (ст.ст.257,261,267 ЦК України), а також одночасно, встановив відсутність порушеного права Львівської міської ради у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц з цього приводу сформовано наступний правовий висновок.

«Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушене, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутністю поважних причин її пропущення, наведених позивачем».

В даній справі не встановлено порушених прав або охоронюваних законом інтересів Львівської міської ради, позов необґрунтований, тому відсутні підстави для відмови у задоволенні її позову за спливом позовної давності.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про одночасну відмову у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради за спливом позовної давності та необґрунтованості вимог.

Також колегія суддів зазначає, що у даній справі не вирішуються питання, щодо функціонального призначення приміщення загальною площею 52,2 кв.м. під індексами 19-1 площею 11,3 кв.м., 19-2 площею 29,5 кв.м., 19-3 площею 11,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , віднесення його до нежитлового чи допоміжного приміщенням житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки такі питання вирішуються у межах справи №461/4259/18.

З врахуванням наведенного апеляційні скарги Львівської міської ради та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенка 25» підлягають до задоволення частково, рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року зміні в його мотивувальній частині.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Львівської міської ради та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенка 25» - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.