Справа № 488/3857/16-ц
Провадження № 22-ц/812/237/22
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Ковальському Є.В.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_1

адвоката Іванової Тетяни Вікторівни

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Селіщевою Л.І., повний текст складено 17 листопада 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення вартості 1/2 частини будівельних матеріалів та робіт,використаних під час будівництва житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що він та відповідачка перебували у шлюбі з 16 березня 1996 року по 25 квітня 2011 року, за час якого був побудований незавершений будівництвом житловий будинок із готовністю 29 %, розмірами 7 х 12 м із чотирма кімнатами, за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що будівництво велося ним власними силами і коштами та без участі відповідача та її батька, ним купувалися будівельні матеріали. Загальна вартість придбаних подружжям будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва становить 269 762 грн.70 коп. Відповідачка відмовляється у добровільному порядку поділити спільне сумісне майно та сплатити вартість будівельних матеріалів і робіт, використаних у процесі будівництва недобудованого будинку, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Також позивач вказував, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2013 року (справа № 2-1418/11) було проведено поділ їх спільного майна подружжя, зокрема, побутової техніки, меблів, велосипеду та іншого рухомого майна, однак судом при розгляді цієї справи не було поділено майно, яке є предметом даного позову.

Посилаючись на вищенаведене, просив поділити майно подружжя та стягнути з відповідачки на його користь 1/2 частину вартості будівельних матеріалів та робіт, використаних під час будівництва житлового будинку з готовністю 29 % за адресою: АДРЕСА_1 , а вказані роботи і матеріали залишити у власності відповідачки.

Протокольною ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку, проти чого не заперечував і позивач, що спірне будівництво здійснювалося без отримання дозвільної документації, відтак є самочинним, і такі правовідносини регулюються статтею 376 ЦК України. Більш того позивачеві ніколи не виділялася земельна ділянка для будівництва житлового будинку за спірною адресою, і воно проводилось на земельній ділянці, що спочатку перебувала у користуванні ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Миколаївської міськради депутатів № 883 від 16 травня 1967 року, а згодом ця ділянка стала спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 908816.

Крім того, саме ОСОБА_3 як забудовник, був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП, за порушення ним вимог містобудівельного законодавства, зокрема, будівництво садибного житлового будинку по АДРЕСА_1 без реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт, відповідно до ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Досліджені судом першої інстанції письмові докази, надані позивачем як доказ ведення ним власними силами будівництва спірного нерухомого майна, зокрема, його записи про придбання будівельних матеріалів, рахунки-фактури, накладні, товарні чеки та квитанції, що містяться у матеріалах цивільної справи № 2-1418/11, які були оглянуті судом за клопотанням учасників справи, не доводять факту їх придбання саме ОСОБА_1 і того, що ці матеріали були використані саме для будівництва спірного нерухомого майна.

Також суд зазначав, що посилання позивача на те, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.06.2013 р. /цивільна справа № 2-1418/11/ ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на матеріали та інше майно, яке було використано в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку з готовністю 29% за адресою: АДРЕСА_1 , само по собі жодним чином не доводить того, що це будівництво велось саме позивачем ОСОБА_1 ..

Судовим розглядом встановлено, і таке підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, що незакінчений будівництвом житловий будинок із готовністю 29% був збудований замість знесених побутових та господарських будівель і споруд, зокрема: літньої кухні, тамбуру, альтанки, душу, а не як додаток до подарованої відповідачці 1/3 частини будинку та за час їхнього шлюбу.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача є недоведеними через те, що вони не підтверджені належними і допустимими доказами.

В апеляційній скарзі, яка подана позивачем ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Іванову Т.В., вказує, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Так, зокрема вказував, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що надані позивачем докази не доводять факту їх придбання саме ОСОБА_1 , і того, що ці матеріали були використані саме для будівництва спірного нерухомого майна.

Також вказував, що судом було неправильно зроблено висновок відносно застосування статті 331 та 376 ЦК України, хоча позивач не посилався на жодну із зазначених норм в обґрунтування своїх позовних вимог.

У відзиві представник відповідача висловив свою незгоду з апеляційною скаргою та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

У суді апеляційної інстанції позивач підтримав апеляційну скаргу та просив про її задоволення.

Відповідач у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до поданої заяви представник відповідача просив розглядати справу без їх участі.

В силу приписів ч.2 ст,372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 березня 1996 року, який був розірваний рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2011 року (т.1 а.с. 6-7).

Позивач та відповідач з часу реєстрації шлюбу проживали за вказаною адресою разом із батьком відповідача.

За час шлюбу сторонами було придбане різне рухоме майно, а також земельна ділянка № НОМЕР_1 , що знаходиться в СТ «Північ-Південь», розташованому на території Миколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва, та площею 0,10 га.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2013 року (справа справа № 2-1418/11), з урахуванням додаткових рішень та ухвал про виправлення описок від 30 вересня 2013 року та від 06 листопада 2013 року, позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були задоволені частково, за ОСОБА_1 було визнано право власності на рухоме майно та на земельну ділянку, на загальну вартість 11 000 грн., а за ОСОБА_2 було визнано право власності на рухоме майно загальною вартістю 11 300 грн., також з ОСОБА_2 було стягнуто компенсацію на користь ОСОБА_1 у сумі 300 грн. (а.с. а.с. 8-14). Також, даним судовим рішенням було відмовлено у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 , про визнання права власності на матеріали та інше майно, яке було використано в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку з готовністю 29% за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 12.12.2013 р. (т.1 а.с. 15-16).

Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності та матеріали та вартість робіт, що були використані в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку з готовністю 29 % за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами по даній справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заявлялися та не були предметом судового розгляду у вказаній цивільній справі.

Згідно Договору забудови, посвідченого Миколаївською державною нотаріальною конторою 07 липня 1967 року за реєстраційним №3835 та зареєстрованого у Миколаївському МБТІ 17 грудня 1988 року за реєстраційним № 15716, акту приймання в експлуатацію, який затверджено рішенням виконавчого комітету Корабельної районної ради народних депутатів №133 від 16 серпня 1988 року, ОСОБА_3 належав житловий будинок АДРЕСА_2 .

Даний будинок збудований на земельній ділянці площею 524 кв.м., яка була відведена ОСОБА_3 рішенням виконкому Миколаївської міськради депутатів № 883 від 16 травня 1967 року ( т.1 а.с. 79-81).

Рішенням виконкому районної ради народних депутатів № 125 від 15 вересня 1995 року ОСОБА_3 отримав дозвіл на проведення реконструкції літньої кухні розміром 3,82 м х 6,96 м, із добудовою приміщення, необхідного для встановлення газових приладів по АДРЕСА_1 (а.с. 99 цивільної справи № 2-1418/11).

Згідно договору дарування від 01 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. за реєстр. № 775, ОСОБА_3 подарував своїй дочці - ОСОБА_2 42/100 частин вищевказаного житлового будинку (т.1 а.с. 75). Зі змісту даного договору вбачається, що домобудівля, частина якого була відчужена (позначена на плані літ. А) із житловою площею 33,9 кв.м., мала такі господарські та побутові будівлі і споруди: літня кухня (літ. Б), тамбур (літ. В), вбиральня (літ. Е), погріб (літ. Зпд), сарай (літ. И), альтанка (літ. К), душ (літ. Л), навіс (літ. М), споруди за №№ 3,6,ІІ, огорожі за №№ 5,7,8.

У користування ОСОБА_2 за цим договором перейшло: в літері А- кімнатат1-4, житловою площею 14.6 кв.м., літня кухня літ. Б, тамбур літ. В, вбиральня літ. Е, сарай літ. И, альтанка літ. К, душ літ.Л ,1/2 частини замощення ІІ, Ѕ частину хвіртки,№7, Ѕ частина огорожі №8.

Приймаючи до уваги вищевикладене та зважаючи на приписи ч.1 ст.24 КпШС УРСР, вищевказане майно є особистою власністю ОСОБА_2 .

Тому сам по собі факт отримання майна в дар в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У власності ОСОБА_3 лишилося 58/100 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд за спірною адресою ( т.1 а.с.74,75-78).

Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

За приписами ч.1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

У пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» міститься роз`яснення про те, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

30 жовтня 2007 року ОСОБА_2 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 908816, згідно якого їй та ОСОБА_3 було передано у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 524 кв.м., з кадастровим номером :11:058:0003, що розташована за вищевказаною адресою, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Тобто, земельна ділянка є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а не подружжя ОСОБА_4 , оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержання громадянином частки у земельному фонді.

В подальшому на території цього домоволодіння, за життя ОСОБА_3 та в період шлюбу ОСОБА_4 , здійснювалось самовільне будівництво, внаслідок чого воно було доповнено ще одним житловим будинком літ. П, який незавершений будівництвом.

Водночас матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що під будівництво зазначеного житлового будинку була виділена окрема земельна ділянка та цьому будинку була надана окрема адреса.

Отже, житловий будинок літ.П нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою та іншими складовими домоволодіння отриманим у дар відповідачем, тобто є складовою домоволодіння за цією адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Належні йому 58/100 частин житлового будинку АДРЕСА_3 , успадкувала ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 серпня 2020 року.

Згідно цього свідоцтва, до житлового будинку літ. А-1 житловою площею 33,9 кв.м., прилягають такі господарські та побутові будівлі і споруди: погріб (літ. Зпд), навіс (літ. О), споруди за №№ 3,6,І, ІІ, огорожі за №№ 5,7 ( т.1 а.с.239,240).

Із наявного у справі технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_3 , вбачається, що за цією адресою, крім житлового будинку літ. А-1, розташований ще й самочинно побудований житловий будинок літ. П, незавершений будівництвом, із готовністю 29 %, та який має площу забудови 96,3 кв.м. Цей незавершений будівництвом житловий будинок побудовано на місці господарських споруд - літня кухня літ.Б, тамбур літ.В, вбиральня літ.Е, сарай літ.И, альтанка літ.К, душ літ.Л, які належать на праві приватної особистої власності ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Одночасно частиною третьою статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини третьої статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України). Проте в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Таким чином, поняття "об`єкт незавершеного будівництва" (частина третя статті 331 ЦК України) та "самочинно збудований об`єкт" (частина перша статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.

Як зазначено вище, чинне законодавство передбачає можливість набуття особою за певних умов права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна за рішенням суду.

У той же час об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва чи його поділу не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини другої статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Тобто, стаття 331 ЦК України регулює правовідносини сторін при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 р. у справі № 909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише "при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.".

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначав, що незакінчений будівництвом житловий будинок із готовністю 29 %, був побудований ним за час шлюбу з відповідачкою, проте ним особисто, власними силами і за рахунок придбаних ним матеріалів. При цьому стверджував, що відповідачка та її батько ОСОБА_3 не приймали участі у цьому будівництві. На вказаному він наполягав і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Досліджені судом першої інстанції письмові докази, надані позивачем як доказ ведення ним власними силами будівництва спірного нерухомого майна, зокрема, його записи про придбання будівельних матеріалів (а.с. а.с. 17-20), рахунки-фактури, накладні, товарні чеки та квитанції, що містяться у матеріалах цивільної справи № 2-1418/11, які були оглянуті судом за клопотанням учасників справи, не доводять факту їх придбання саме ОСОБА_1 і того, що ці матеріали були використані саме для будівництва спірного нерухомого майна. Більш того, частина платіжних документів виписана на ім`я позивача, частина на відповідача, а частина на ОСОБА_3 , а в деяких взагалі відсутнє посилання на особу, яка їх замовляє, що спростовує доводи позивача про придбання будівельних матеріалів за його особисті кошти.

Отже, доказів того, що витрачені на будівництво кошти були особистими коштами позивача матеріали справи не містять, оскільки оскаржуваним рішенням не встановлено факту того, що кошти витрачені на будівництво будинку були його особистою власністю.

Відмова рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.06.2013 р. /цивільна справа № 2-1418/11/ ОСОБА_3 у задоволені позову про визнання права власності на матеріали та інше майно, яке було використано в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку з готовністю 29% за адресою: АДРЕСА_1 , само по собі жодним чином не доводить того, що це будівництво велось саме позивачем ОСОБА_1 .

Більш того, цим же рішенням, суд першої інстанції зважаючи на підстави набуття ОСОБА_2 права власності на частину домоволодіння та земельну ділянку спірною адресою, вважав встановленими обставини того, що незавершений будівництвом житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачу ніколи не виділялася земельна ділянка для будівництва житлового будинку за даною адресою, і воно проводилось на земельній ділянці, що спочатку перебувала у користуванні ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Миколаївської міськради депутатів № 883 від 16 травня 1967 року, а згодом ця ділянка стала спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_2 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 908816.

Хоча є неправильним посилання у рішення суду на застосування як преюдиційне рішення на постанову №374, винесеною першим заступником начальника інспекції Держархбудконтролю у Миколаївській області Жердєвим М.Г. про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст.97 КУпАП, за порушення ним вимог містобудівельного законодавства, зокрема, будівництво садибного житлового будинку по АДРЕСА_1 без реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт, що є порушенням ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проте таке не впливає на правильність висновків суду про недоведеність позову позивача.

За таких обставин, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванової Тетяни Вікторівни залишити без задоволення, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 19 липня 2022 року.