Справа № 938/654/21
Провадження № 22-ц/4808/1238/22
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Баркова В.М.,

за участю секретаря Шандалович В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лазоришина Івана Івановича на рішення Верховинського районного суду, ухвалене суддею Джусом Р.В. 20 вересня 2022 року в селищі Верховина, повний текст якого складено 29 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна спільної часткової власності,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Верховинського районного суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна спільної часткової власності шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку та за ОСОБА_2 на 1/6 частку будинковолодіння, особовий рахунок № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

10.05.2022 року представник позивача ОСОБА_1 подав заяву про виправлення описки в позовній заяві, у якій зазначив, що в позові невірно вказано особовий рахунок спірного будинковолодіння. Просив врахувати, що спірне будинковолодіння в АДРЕСА_2 (а.с. 102).

Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10.07.2019 року встановлено юридичний факт належності господарства №128 в АДРЕСА_1 , головою якого станом на 15.04.1991 року, була ОСОБА_4 , до колгоспного двору, а також визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цього двору.

Згідно рішення Верховинського районного суду від 21.03.2019 року у справі №340/87/18 ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що спільно проживав та вів господарство двору разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 . Також вони спільно придбавали пиломатерали та інші будівельні матеріали протягом 1986-1989 років для будівництва житла, згодом господарську споруду господарства №128 він переобладнав у житло, побудував новий будинок, в який оселився зі своєю дружиною у 1992 році.

Позивачі зазначали, що відповідач зареєстрований в житловому будинку АДРЕСА_3 , який побудовано у 1992 році, площею 202,1 м.кв. Також за цим будинком рахується земля площею 0,4693 га. Членами цього двору крім ОСОБА_3 є його дружина, дочка та син.

Вважали, що будинок, власником якого є ОСОБА_3 , і який побудовано у 1992 році та зареєстровано у Коломийському МБТІ в 2004 році, за цивільно-правових норм, які діяли станом на 15.04.1991 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 10.07.2019 року, відносився до майна колгоспного двору № НОМЕР_2 в с. Ільці, а відтак, усі члени двору мають рівні частки як у майні двору № НОМЕР_2 , так і у новоствореному майні цього двору - особовий рахунок № НОМЕР_3 ).

Вказували, що новостворене майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_2 (129) являється частиною колгоспного двору № НОМЕР_2 , яке утворилося внаслідок придбання будівельних матеріалів членами двору для переобладнання господарської будівлі двору № НОМЕР_2 на житло та, як наслідок, побудовано нове житло, яке стало придатним для проживання в 1992 році. А тому все майно двору, в тому числі і новостворене, належить всім членам колгоспного двору в рівних частках, в тому числі неповнолітнім, які станом на 15.04.1991 року були зареєстровані в колгоспному дворі № НОМЕР_2 , а саме ОСОБА_4 , яка була головою двору, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Оскільки, ОСОБА_7 являється єдиним спадкоємцем майна, що належало або могло належати спадкодавцю ОСОБА_4 , а також будучи неповнолітньою, згідно вимог ст. 123 ЦК УРСР мала право на обов`язкову частку у майні колгоспного двору, а тому вона має право на 2/6 (або 1/3) частки у майні колгоспного двору № НОМЕР_2 або 1/3 частку майна, особовий рахунок № НОМЕР_1 . Також, оскільки ОСОБА_2 народилася та до 2003 року проживала у колгоспному дворі № НОМЕР_2 , постійно до дня смерті матері ОСОБА_4 допомагала їй своїми коштами та працею, як член цього двору має право на 1/6 частку його майна, в тому числі і новоствореного під №129.

Рішенням Верховинського районного суду від 20 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лазоришин І.І. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

Зазначає, що суд безпідставно піддав сумніву рішення Ільцівської сільської ради від 11.02.2003 року щодо спірного житла, незважаючи на те, що такий доказ надав сам ОСОБА_3 як підтвердження законності визнання за ним права власності на спірний житловий будинок.

Вказує, що до майна колгоспного двору відноситься все майно цього двору. Оскільки голова колгоспного двору № НОМЕР_2 ОСОБА_4 була забудівником нового житлового будинку, який в майбутньому отримав номер 123, а ОСОБА_3 довів (апеляційний суд прийняв його доводи), що він разом з матір`ю ( ОСОБА_4 ) будував це житло, вселився в нього в 1992 році, переоформив на себе за згодою мами відповідно до рішення Ільцівської сільської ради від 11.02.2003 року, то новозбудований будинок АДРЕСА_2 відноситься до майна колгоспного двору № НОМЕР_2 та підлягає поділу між усіма особами, які станом на 15.04.1991 року мали право на таке майно. Тому суд помилково поставив під сумнів належність новоствореного майна до колгоспного двору, окремого судового рішення з цього приводу непотрібно.

Також, на його думку, суд безпідставно взяв до уваги як докази відповідні довідки та акти обстеження, що мали місце в 2017-2018 роках щодо спірного будинковолодіння, оскільки спірні правовідносини виникли в 1991 році.

Вказує, що суд помилково вважав посилання у позовній заяві на рішення Верховинського районного суду від 21.03.2019 року, яке скасовано апеляційним судом 10.07.2019 року, неналежним доказом, оскільки такі посилання були тільки на покази ОСОБА_3 , які він давав в суді першої інстанції, доводячи свою участь у веденні та примноженні майна двору №128. Тому визнання такого факту стороною по справі не потребує доказування.

Зазначає, що позивач ОСОБА_1 довела факт проживання у колгоспному дворі станом на 15.04.1991 року, коли вона була неповнолітньою, надавши будинкову книгу, яка до 2017 року була єдиним допустимим доказом проживання особи у певному житлі, і яку суд помилково не взяв до уваги.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник позивачів - Лазоришин І.І. у засідання апеляційного суду не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача - ОСОБА_10 в засіданні апеляційного суду щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на судове рішення подана представником ОСОБА_1 - адвокатом Лазоришиним І.І. На момент подання апеляційної скарги Лазоришин І.І. не був представником позивача ОСОБА_2 , а тому остання судове рішення не оскаржує. Таким чином, судове рішення підлягає перегляду в частині, що стосується позивача ОСОБА_1 , законність ухваленого в іншій частині судового рішення колегією суддів не перевіряється.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії Довідки від 23.02.2017 року №22-18/270, виданої виконавчим комітетом Ільцівської сільської ради ОСОБА_1 , її бабуся ОСОБА_4 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала одна у власному житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Будинок побудований у 1950 році. Підставою для видачі довідки слугувала погосподарська книга №2, особовий рахунок № НОМЕР_2 (а.с. 7).

За змістом копії Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 до відповідного господарства були прописані, зокрема, ОСОБА_11 - голова двору, ОСОБА_12 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (а.с. 19-22).

За змістом копії Акту обстеження від 20.03.2017 року, складеного комісією Ільцівської сільської ради, у веденні особистого селянського господарства ОСОБА_4 1931 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , допомагала дочка ОСОБА_2 1961 р.н. та внучка ОСОБА_1 1979 р.н. після того, як син ОСОБА_3 1958 р.н. перейшов жити у власний житловий будинок, який знаходиться поряд із житловим будинком ОСОБА_4 (а.с. 23).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10.07.2019 року у справі №340/87/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 10.02.2021 року, скасовано рішення Верховинського районного суду від 21 березня 2019 року та постановлено нове, яким задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Верховинська селищна рада Івано-Франківської області, Ільцівська сільська рада Верховинського району Івано-Франківської області, про встановлення факту приналежності господарства до суспільної групи колгоспний двір та визнання права власності на частину домоволодіння. Встановлено факт приналежності станом на 15 квітня 1991 року господарства АДРЕСА_4 , головою якого була ОСОБА_4 , до суспільної групи - колгоспний двір. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_4 (а.с. 9-18, 24-29).

Згідно виписки з погосподарської книги від 21.03.2017 року ОСОБА_3 як голова двору разом із дружиною, дочкою та сином станом на 24.06.2016 року були зареєстровані в домогосподарстві за особовим рахунком № НОМЕР_1 , яке знаходиться в АДРЕСА_4 . Загальна площа житлового будинку - 202,1 кв.м, житлова площа - 133,2 к.м. Будинок побудований у 1992 році (а.с. 8).

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.09.2004 року №4897176 ОСОБА_3 належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_4 загальною площею 202,1 кв.м, житловою площею 133,2 кв.м. Підстава набуття права власності - рішення Виконавчого комітету Ільцівської сільської ради від 10.02.2004 року (а.с. 123, 124).

Рішенням Виконавчого комітету Ільцівської сільської ради від 11.02.2003 року на підставі заяви ОСОБА_11 від 07.02.2003 року №15 було переоформлено будівельний паспорт на жилий будинок в с. Ільці, присілок Флесівка з ОСОБА_11 на ОСОБА_3 по письмовій згоді (а.с. 151).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано належних доказів на підтвердження того, що вони мають право на частку у майні колгоспного двору № НОМЕР_2 в АДРЕСА_4 . Крім того жодних вимог про визначення їх частки у майні колгоспного двору № НОМЕР_2 в межах даного позову позивачі не заявляють. Також ними не доведено, що будинковолодіння АДРЕСА_2 (129), яке побудовано у 1992 році, входить до майна колгоспного двору № НОМЕР_2 за вказаною адресою, та що даний житловий будинок збудований за рахунок придбання будівельних матеріалів членами двору. Питання судових витрат судом вирішено відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК УРСР.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 18.11.2015 року у справі №6-350цс15, від 07.12.2022 року у справі №454/1449/20 (провадження №61-9126св22).

15.04.1991 року набув чинності Закон України від 07.02.1991 року №697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі посилались на те, що спірне будинковолодіння №123 (129) відноситься до майна колгоспного двору АДРЕСА_4 , а тому вони як члени останнього мають право на частку власності у колгоспному дворі № НОМЕР_2 та, відповідно, №123 (129), яке перебуває у власності відповідача.

В той же час, відповідно до наведених вище доказів, спірний житловий будинок АДРЕСА_2 збудовано у 1992 році, тобто після 15.04.1991 року, а право власності на нього зареєстровано у 2004 році.

Станом на 15.04.1991 року господарство №128 відносилось до суспільної групи - колгоспний двір.

Однак, як вбачається з постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 10.07.2019 року у справі №340/87/18, на 15.04.1991 року у господарстві за адресою: АДРЕСА_5 проживали та були зареєстровані ОСОБА_4 18.08.1931 ІНФОРМАЦІЯ_2 як голова двору та ОСОБА_3 08.06.1958 ІНФОРМАЦІЯ_2 - її син - працездатний член колгоспного двору.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо посилань апеляційної скарги на те, що місцевий суд помилково не взяв до уваги копію будинкової книги, якою стверджується, що позивач ОСОБА_1 проживала у даному колгоспному дворі станом на 15.04.1991 року, коли була неповнолітньою, то такі вказаних висновків також не спростовують, оскільки місцевий суд вірно зазначав, що даний доказ свідчить тільки про те, що до певного господарства були прописані зокрема ОСОБА_11 як голова двору, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Однак будинкова книга не містить номеру будинку, якого вона стосується, а коло осіб, які проживали та були зареєстровані у домоволодінні АДРЕСА_4 , визначене вищевказаним судовим рішенням від 10.07.2019 року.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що позивачі жодних вимог про визначення їх частки у майні колгоспного двору № НОМЕР_2 в межах даного позову не заявляли, а постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10.07.2019 року у справі №340/87/18 їх частка у майні колгоспного двору № НОМЕР_2 не встановлювалась.

Що стосується доводів позивачів про те, що спірний будинок АДРЕСА_4 , власником якого є ОСОБА_3 , та який побудовано у 1992 році, за цивільно-правових норм, які діяли станом на 15.04.1991 року, відносився до майна колгоспного двору № НОМЕР_2 , то суд вірно оцінив такі посилання критично.

Зокрема, позивачами не доведено, що такий збудований за рахунок їхньої праці та коштів.

Також вказаної обставини не підтверджує і долучене до справи рішення Виконавчого комітету Ільцівської сільської ради від 11.02.2003 року (а.с. 151).

При цьому місцевий суд правильно визнав безпідставними посилання позивачів на рішення Верховинського районного суду від 21.03.2019 року, оскільки таке було скасоване судом апеляційної інстанції та відповідно до приписів ст. 82 ЦПК України, не має преюдиційного значення і будь-які обставини, що встановлені таким рішення не можуть вважатися такими, що не потребують доказування.

Також суд вірно вважав, що не підтверджують у встановленому законом порядку належність житлового будинку АДРЕСА_2 (129) до майна колгоспного двору № НОМЕР_2 і долучені позивачем копія Довідки Ільцівської сільської ради від 23.02.2017 року №09.2-18/270, ксерокопія Будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку на присілку Флесівка Верховинського району Івано-Франківської області, Акт обстеження від 20.03.2017 року, складений комісією Ільцівської сільської ради.

Зокрема, Довідка від 23.02.2017 року №09.2-18/270, видана виконавчим комітетом Ільцівської сільської ради (а.с. 7), не містить жодних посилань на будинковолодіння №123 (129), яке збудовано у 1992 році, а Акт обстеження від 20.03.2017 року (а.с. 23), складений комісією Ільцівської сільської ради, містить інформацію тільки про те, що у веденні особистого селянського господарства ОСОБА_11 1931 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , допомагала дочка ОСОБА_2 1961 р.н. та внучка ОСОБА_1 1979 р.н. При чому така допомога здійснювалась ними після того, як син ОСОБА_3 1958 р.н. перейшов жити у власний житловий будинок, який знаходиться поряд із житловим будинком ОСОБА_4 , тобто не раніше 1992 року (а.с. 23).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що суд безпідставно взяв до уваги як докази відповідні довідки та акти обстеження, що мали місце в 2017-2018 роках щодо спірного будинковолодіння, хоча спірні правовідносини виникли в 1991 році, колегія суддів відхиляє, оскільки місцевий суд, давши оцінку таким доказам, наданим позивачами, правильно вважав, що вони не підтверджують позовних вимог.

Таким чином, повно та всебічно встановивши обставини справи, місцевий суд вірно вважав, що позивачами жодних належних та допустимих доказів про те, що будинковолодіння №123 (129), яке належить відповідачу, відноситься до майна колгоспного двору АДРЕСА_4 , а вони як члени колгоспного двору № НОМЕР_2 , мають право на 1/3 та 1/6 частку вказаного будинковолодіння, суду не представлено.

Не здобуто таких і в судовому засіданні апеляційного суду, а тому суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Також апеляційна скарга не містить доводів щодо необґрунтованості та/або незаконності рішення суду першої інстанції щодо стягнення з позивачів на користь відповідача по 3000 грн. витрат на правничу допомогу, тому в цій частині рішення суду першої інстанції, в силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лазоришина Івана Івановича слід залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 20 вересня 2022 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лазоришина Івана Івановича залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Барков

Повний текст постанови складено 2 січня 2023 року.