Справа № 303/4887/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

з участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сочка Віталій Іванович, на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 березня 2022 року (головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., повний текст рішення складено 14.03.2022) у справі № 303/4887/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування будинком та виселення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у червні 2021 року звернулася до суду з даним позовом, в якому - просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 ; - зняти відповідача з реєстрації проживання за вказаною адресою; виселити відповідача з казаного будинку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 є власником буд. АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстрований відповідач, який є рідним братом позивача, однак починаючи з 2016 року він ніякої участі в утриманні житла не приймає, тобто комунальні платежі не сплачує і відмовляється зняти себе із реєстраційного обліку. Крім цього, відповідач ОСОБА_2 ображає позивача, на його адресу висловлюється нецензурною лайкою, внаслідок чого нею неодноразово викликалися працівники поліції. Відповідач створює перешкоди позивачу у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Посилаючись на положення ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, позивач просила його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 . Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не взяв до уваги доводи позивача про те, що відповідач не є членом сім?ї позивача, веде з спільного господарства з позивачем, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, що призводить до руйнування житлового приміщення; своїми діями створює перешкоди у мирному володінні майном не лише позивачу, а і членам сім?ї позивача матерів та чоловікові; вселяє в будинок третіх осіб та погрожує позивачу фізичною розправою.

Відповідач та його представник в судове засідання не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується належними у справі доказами, що житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, площею 0,2141 га, кадастровий номер :10:101:0105, за цією ж адресою, на праві приватної власності належать ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав (а.с. 8-12). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 05.08.2016 визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті свого діда (а.с. 13).

Згідно паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Мукачівським РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним братом позивача, також зареєстрований і проживає за вказаною адресою, зараз АДРЕСА_2 (а.с.19). Проживає з народження, оскільки будинок належав дідові. На час звернення з даним позовом відповідач проживає у приміщенні літньої кухні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не було доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, а також те, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні позивачу ОСОБА_1 її будинком або порушує її права.

Колегія погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Як на підстави своїх позовних вимог про позбавлення права користування житлом, виселення та зняття з реєстрації, позивач посилалась на ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Виселення членів сім`ї наймача або інших осіб, які проживають разом з ним, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, чим роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, передбачено ст. 116 ЖК України. При цьому умовою виселення таких осіб є те, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Право відповідача на користування житлом виникли зі згоди попереднього власника будинку діда сторін ОСОБА_4 , тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном; будинок є місцем реєстрації місця проживання відповідача, а тому в нього є наявні правові підстави для проживання у спірному житловому будинку.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (Як встановлено матеріалами справи, відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилися до нього за згодою колишнього власника майна,

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «б» пункту 148 та пункт 155).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 752/16688/17.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно інформації Мукачівського РУ поліції відділу поліції №1 ГУНП в Закарпатській області, наданої представнику позивача, остання зверталась в поліцію 10.05.2021 та 15.05.2021; ОСОБА_2 по місцю поживання характеризується з позитивної сторони; до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався. (а.с.4, зворот). Із листів Мукачівського РУ поліції відділу поліції №1 ГУНП в Закарпатській області від 12.10.20210 №8199/106/26/1-202 та №9031/106 від 19.11.2021 слідує, що звернення ОСОБА_1 від 14.09.2021 та від 26.10.2021 (вже після звернення позивача з даним позовом) стосовно ОСОБА_2 , були розглянуті, в даному випадку мав факт словесної погрози фізичною розправою, що не підпадає під кваліфікацію ст.129 КК України у зв`язку з чим прийнято рішення у відповідності до ЗУ «Про звернення громадян», подальшу перевірку припинено (а.с. 87, 88).

Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог з підстав, наведених у позовній заяві. Надані позивачем світлини не можуть бути такими доказами.

Також позивач посилається на норми ст. 405 ЦК України, котра врегульовує умови втрати права користування жилим приміщенням внаслідок відсутності осіб у житлі понад один рік. Проте на час звернення до суду відповідач проживав за місцем своєї реєстрації.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду позивач ствердила, що відповідач, після початку військової агресії росії проти України, виїхав за межі країни.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сочка Віталій Іванович залишити без задоволення.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 липня 2022 року.

Головуюча:

Судді: