Провадження № 22-ц/802/642/22 Категорія: 44 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представників відповідачів Літвака О. І., Петрунів Т. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції, Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 10.09.2020 року відносно нього було складено два протоколи про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 та серії АПР18 № 529048 за ознаками вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП. Згідно із вказаними протоколами йому інкриміновано вчинення домашнього насильства відносно колишньої дружини ОСОБА_2 , невиконання законної вимоги працівників поліції припинити правопорушення, а також у застосуванні фізичного супротиву відносно останніх.

Разом із тим, постановою Волинського апеляційного суду від 08.02.2021 року в справі № 161/15170/20 провадження відносно нього за ознаками адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП, було закрито за відсутністю в його діях складу кожного із правопорушень.

Позивач вказує, що внаслідок безпідставного складення відносно нього адміністративних матеріалів, якому передувало застосування відносно нього фізичної сили (заламування рук та повалення на підлогу), з подальшим примусовим супроводом до службового автомобіля поліції та неправомірним утриманням у поліцейському відділку, йому було завдано моральної шкоди. Така шкода також полягає у публічній образі, хвилюванні за власне життя та життя малолітньої доньки, яку в нього примусово відібрали, попередньо неправомірно та зухвало ввірвавшись у належне йому житло, фактично зірвавши дитину з ліжка під час сну.

Крім того, позивач зазначає, що наслідком протиправних дій працівників поліції було погіршення відносин із сусідами, які стали свідками його затримання та поміщення у кайданках до службового авто, порушення нормальних життєвих зв`язків, а також застосування додаткових зусиль за захисту і поновлення його порушених прав та законних інтересів.

З огляду на вищезазначене ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України завдану йому неправомірними діями працівників поліції моральну шкоду, яку він оцінює в 250 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення незаконним та необґрунтованим, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд ухвалив оскаржуване рішення всупереч дійсним фактичним обставинам справи щодо учасників події 10 вересня 2021 року, якими йому спричинено моральну шкоду за фактом незаконного затримання у власній домівці, що супроводжувалось спецзасобом - кайданками, заламуванням рук при малолітній дитині. Апелянт зазначає, що помилкові висновки місцевого суду щодо неналежності відповідачів у справі зумовили неправильний висновок про безпідставність його позовних вимог. Вказує на те, що суд не перевірив обґрунтованості заявлених позовних вимог, залишивши поза увагою встановлення причинно-наслідкового зв`язку його незаконного затримання поліцейськими із застосуванням спецзаходів у його житлі із заявленим розміром моральної шкоди, чим допустив неповне з`ясування обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу УПП у Волинській області ДПП вказує, що апеляційна скарга є безпідставною та не підлягає до задоволення, просило залишити рішення суду без змін.

Відповідачем ГУ ДКС України у Волинській області також було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що суд, відмовивши у позові, дійшов вірного висновку, оскільки Управління патрульної поліції у Волинській області та Луцьке районне управління поліції ГУНП у Волинській області не є юридичними особами, а лише структурними територіальними підрозділами відповідно Департаменту патрульної поліції та Головного управління Національної поліції у Волинській області, та протоколи складались працівниками Луцького відділу поліції, тому не можуть бути відповідачами у суді. А крім того, позивач просив стягнути моральну шкоду з Державної казначейської служби України, а не з держави, однак, оскільки працівники служби не вчиняли жодних неправомірних дій стосовно позивача, тому шкода не може бути стягнута з Казначейства. У зв"язку з наведеним просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред"явлено до неналежних відповідачів. Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції та Луцьке районне управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області не є належними відповідачами за заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони не є юридичними особами, а позовні вимоги спрямовані до Державної казначейської служби, а не до держави, тому в позові слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є правильними та відповідають зазначеним вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З матеріалів справи вбачається, що 10.09.2020 року на службу «102» надійшов виклик від ОСОБА_3 , у якому остання повідомила, що згідно рішення Луцької міської ради її колишньому чоловіку ОСОБА_1 встановлено порядок участі у вихованні та спілкуванні з їх спільною дитиною, який останній порушив та не повернув останню додому, на дзвінки не відповідає, а тому вона прямує за адресою його проживання: АДРЕСА_1 , та потребує психологічної допомоги. Зазначене підтверджується відповідним рапортом інспектора чергового Луцького ВП ГУНП у Волинській області (а.с. 56).

Того ж дня відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне затримання серії А3 № 175430 за ч. 1 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП зі змісту якого слідує, що позивача у зв`язку із вчиненням адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, з метою припинення неправомірних дій, складення адміністративних протоколів та проведення профілактичної бесіди було затримано та доставлено до Луцького ВП ГУНП у Волинській області. Зі змісту даного протоколу вбачається, що він був складений інспектором роти № 2 взводу № 1 БУПП у Волинській області ДПП мол. лейтенантом поліції Таровським О.А. (а.с. 60).

З рапорту молодшого лейтенанта поліції Таровського О. А. від 10.09.2020 року видно, що затримання ОСОБА_1 , яке відбулося за адресою: АДРЕСА_1 , супроводжувалося застосуванням щодо нього спецзасобу «кайданки» (а.с. 61).

10.09.2020 року ДОП ВП Луцького ВП ГУНП у Волинській області ст. лейтенантом поліції Климчук Л. М. було складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 62).

Також 10.09.2020 року інспектором роти № 2 взводу № 1 БУПП у Волинській області ДПП молодшим лейтенантом поліції Таровським О.А. було складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529048 за ст. 185 КУпАП (а.с. 63).

Як зазначено у вищевказаних протоколах, ОСОБА_1 , 10.09.2020 року близько 21.00 год., вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_3 та малолітньої доньки, а саме: довів дитину до сліз, перешкоджав матері бачитися з донькою, штовхнув останню, у зв`язку з чим вона впала на підлогу та вдарила ліву руку, а також не виконував законну вимогу працівників поліції припинити вчинення неправомірних дій (домашнього насильства).

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.11.2020 року в справі про адміністративне правопорушення № 161/15157/20 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, 185 КУпАП, та на підставі ст. 36 КУпАП накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 136 грн.

Постановою Волинського апеляційного суду від 08.02.2021 року зазначену постанову суду першої інстанції було скасовано, а провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2, 185 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованих правопорушень. Дана постанова є остаточною та оскарженню не підлягає (а.с. 16-19).

З постанови суду слідує, що за наслідками подій, які мали місце 10.09.2020 року близько 21.00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , та подальшого складення відносно ОСОБА_1 протоколів про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та серії АПР18 № 529048 за ст. 185 КУпАП, вина останнього у вчиненні домашнього насильства та злісної непокори була відсутня.

Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_1 вказував, що такими неправомірними діями працівників поліції (адміністративним затриманням та складенням адміністративних матеріалів) йому було завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 250000 грн, яку він просить стягнути на свою користь з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема,

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

Отже, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо неможливості бути відповідачами у цій справі УПП у Волинській області та Луцького РУП ГУ НП у Волинській області не заслуговують на увагу колегії суддів з наступних підстав.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 1 ст. 80 ЦК України визначено, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Частинами 2, 3 ст. 95 ЦК України визначено, що представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами.

Із наведеного слідує, що стороною у справі під час здійснення цивільного судочинства можуть бути, зокрема, юридичні особи, які наділені цивільною процесуальною правоздатністю та мають цивільну процесуальну дієздатність.

Судом встановлено, що відповідач Луцьке районне управління поліції ГУНП у Волинській області не є юридичною особою, а є територіальним (структурним) підрозділом ГУНП у Волинській області, а відтак не може бути відповідачем у суді. Разом з тим, дії щодо притягнення до адмінвідповідальності позивача вчинялися працівниками Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області.

Отже належним відповідачем у даній справі має бути юридична особа Головне управління національної поліції у Волинській області.

Управління патрульної поліції у Волинській області також не є юридичною особою, а структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що УПП у Волинській області ДПП та Луцьке РУП ГУНП не є належними відповідачами за заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, оскільки такі не є юридичними особами та адміністративні матеріали, які стали предметом розгляду справи про адміністративне правопорушення № 161/15157/20, складені працівниками відповідних підрозділів ГУНП у Волинській області, є правильними.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету має бути держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 , ст.1176 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі має бути державний орган - юридична особа, дії працівників якого призвели до виникнення моральної шкоди, а кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а не з Державної казначейської служби, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Згідно з ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові.

Порушень норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

На підставі вищенаведеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді