КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Олійника В.І., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги мотивувала тим, що протягом останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, які припинені з літа 2018 року, а окремо сторони проживають з травня 2019 року. Відповідач має важкий, конфліктний характер і впродовж багатьох років систематично вдається до фізичного та психологічного насильства по відношенню до позивачки та їх спільних дітей. Також відповідач зловживає алкоголем, за відсутності позивачки не слідкує за дітьми, не приділяє їм належної уваги. Неодноразово відповідач застосовував до позивачки та дітей фізичну силу, забирав документи, відбирав мобільний телефон, що неодноразово ставало приводом для звернення до поліції із відповідними повідомленнями. Оскільки спільне проживання разом неможливо, позивач вирішила шлюб розірвати. Також позивач не надає матеріальну допомогу на утримання дітей. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами; стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей у розмірі Ѕ частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно; визначити місце проживання дітей разом з позивачкою, а також стягнути з відповідача судові витрати у справі та витрати на правничу допомогу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.08.2022 року частину позовних вимог щодо визначити місце проживання дітей разом з позивачкою залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 20 грудня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2027, розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі Ѕ частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 13 вересня 2021 року і до повноліття дітей.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Просив рішення суду першої інстанції скасувати повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що зазначене у рішенні суду першої інстанції твердження про те, що відповідач неодноразово застосовував до позивачки фізичну силу, ставало приводом для звернення до поліції не відповідає дійсності, оскільки по даним зверненням відсутні кримінальні або адміністративні провадження, та не має доказів вини ОСОБА_1 .

Також доводи апеляційної скарги обґрунтовував зокрема тим, що у сторін був період примирення, в який позивач та відповідач проживали разом і у них народилась четверта дитина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживають разом з січня 2021 року. Вказує, що перераховує кошти на утримання дітей.

Відзив у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовну вимогу про розірвання шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що збереження сім?ї та поновлення шлюбних відносин неможливо.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що неповнолітні діти знаходяться на утриманні своєї матері, у добровільному порядку батько дітей не надає матеріальну допомогу. Враховуючи матеріальний стан матері, на утриманні якої перебувають діти, а також батька, матеріальний стан якого дозволяє надавати матеріальну допомогу, оскільки він працює, є працездатною особою, тому відповідач спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання неповнолітніх дітей.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (стаття 51 Конституції України, статті 150, 180 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 № 712/4702/19 (провадження №61-929св20).

Встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20.12.2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2027.

До укладення шлюбу сторони по справі проживали однією сім`єю.

У період спільного проживання та перебування у шлюбі у сторін народилося четверо дітей: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей.

Протягом останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, які припинені з літа 2018 року, а окремо сторони проживають з травня 2019 року.

Відповідач неодноразово застосовував до позивачки та дітей фізичну силу, забирав документи, відбирав мобільний телефон, що неодноразово ставало приводом для звернення до поліції із відповідними повідомленнями.

Також встановлено та доведено доказами той факт, що неповнолітні діти знаходяться на утриманні своєї матері, у добровільному порядку батько дітей не надає матеріальну допомогу, тому, враховуючи матеріальний стан матері, на утриманні якої перебувають діти, а також батька, матеріальний стан якого дозволяє надавати матеріальну допомогу, оскільки він працює, є працездатною особою, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів на дитину, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, і відповідач не надав суду достатніх доказів важкого матеріального становища.

Відтак, ураховуючи вік дитини та його потреби в існуванні (їжа, одяг, комфорт, користування комунальними, медичними, освітніми послугами) та потреби в реалізації соціального та духовного розвитку, апеляційний суд вважає правильним визначений судом першої інстанції розмір аліментів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині розірвання шлюбу між позивач та відповідачем, оскільки шлюб між сторонами існує формально, вони не підтримують сімейні стосунки, не проживають разом, сім`я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач перераховує кошти на утримання дітей, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідач зобов`язаний утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, створювати необхідні умови для їх розвитку та життя нарівні з позивачем. Крім того, при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції вірно врахував матеріальний стан відповідача, який дозволяє надавати матеріальну допомогу, оскільки він працює, є працездатною особою.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності збереження сім`ї через те, що у сторін народилася четверта дитина та намагання відповідача виховувати дітей в повній сім`ї, колегія суддів відхиляє, оскільки розірвання шлюбу стосується лише взаємин сторін і не впливає на можливість виконання батьками своїх батьківських обов`язків.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності доказів вини відповідача щодо застосування до позивачки фізичної сили, колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини не є предметом розгляду даної справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «29» грудня 2022 року.

Головуючий суддя Л. П. Сушко

Судді О.І. Сліпченко

В.І. Олійник