Справа № 125/1211/21
Провадження № 22-ц/801/363/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2022 рокуСправа № 125/1211/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретарів судового засідання - Олійник Г. Є., Михайленко А. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Барська міська рада Вінницької області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - керівник Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах Барської міської ради Вінницької області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 125/1211/21 за апеляційною скаргою керівника Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області на рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Хитрука В. М. в залі суду, повний текст якого складено 27 вересня 2021 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Барської міської ради Вінницької області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 27 січня 2006 року вона за договором купівлі-продажу, вчиненим у простій письмовій формі, придбала у ТОВ «Гігант» гідроспоруду (дамбу) ставка, яка перебувала у неробочому стані і знаходиться в урочищі «Самотня». Після придбання гідроспоруди вона уклала договір оренди водного об`єкта ставка, отримала паспорт водного об`єкта та всю технічну документацію, яка надає право використовувати землі водного фонду та гідротехнічну споруду.

Протягом 15 років вона добросовісно володіє гідротехнічною спорудою та ставком. Відремонтувала гідроспоруду та здійснює підприємницькі діяльність, згідно з розробленою та погодженою з відповідними службами землевпорядною документацією. Сплачує орендну плату.

Зазначає, що безперервно, тривало, відкрито та добросовісно володіє спірним нерухомим майном, як своїм власним, тобто фактично стала його власником.

Указувала, що не може зареєструвати право власності на гідротехнічну споруду, а тому вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Посилаючись на положення статей 20, 206, 207, 316, 317, 328, 344, 638 ЦК України, ОСОБА_1 просила суду визнати дійсним договір купівлі- продажу нерухомого майна гідроспоруди (дамби ставка), яка розташована на земельній ділянці площею 0,2502 га в урочищі «Самотня» № 1 в с. Журавлівка Жмеринського району Вінницької області, який укладений між ТОВ «Гігант» та ОСОБА_1 ; визнати за нею право власності на об`єкт нерухомого майна гідроспоруду ставка, розташовану на земельній ділянці площею 0,2502 га в урочищі «Самотня» № 1 в с. Журавлівка Жмеринського району Вінницької області, яка складається з: вхідних відкрилок металевих (1); заставок дерев`яних (2); провідного каналу металевого (3); провідного каналу бетонної труби (4); земляної дамби (5).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - гідроспоруди (дамби ставка), яка розташована на земельній ділянці площею 0,2502 га в урочищі «Самотня» № 1 в с. Журавлівка Жмеринського району Вінницької області, який укладений між ТОВ «Гігант» та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна гідроспоруду ставка, розташовану на земельній ділянці площею 0,2502 га в урочищі «Самотня» № 1 в с. Журавлівка Жмеринського району Вінницької області, яка складається з: вхідних відкрилок металевих (1); заставок дерев`яних (2); провідного каналу металевого (3); провідного каналу бетонної труби (4); земляної дамби (5).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою доведено заявлені позовні вимоги. Також суд керувався статтями 328, 331, 344 ЦК України, відповідно до яких він може визнавати право власності на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Суд зазначив, що ОСОБА_1 протягом 15 років добросовісно володіє гідротехнічною спорудою та ставком. Відремонтувала гідроспоруду та здійснює підприємницьку діяльність, згідно з розробленою та погодженою з відповідними службами землевпорядною документацією. Сплачує орендну плату.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У січні 2021 року керівник Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області, який не брав участь у справі, в інтересах Барської міської ради Вінницької області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 06 січня 2022 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г. Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 січня 2022 року витребувано з Барського районного суду Вінницької області цю цивільну справу для вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2022 року поновлено Жмеринській окружній прокуратурі строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2022 року справу призначеного до розгляду на 10 лютого 2022 року о 8 год 30 хв.

10 лютого 2022 року розгляд справи було відкладено на 03 березня 2022 року у зв`язку з неявкою позивача.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами та неправильно застосував норми матеріального права щодо можливості набуття позивачкою майна на підставі набувальної давності.

Судом у порушення вимог статей 76, 77, 80, 81, 263 ЦПК України не з`ясовано чи було ТОВ «Гігант» власником спірного об`єкта нерухомості, і, чи мало товариство відповідний обсяг прав на його відчуження. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 27 січня 2006 року спірне нерухоме майно перебувало на балансі чи у безпосередній власності ТОВ «Гігант», що дозволяло останньому здійснювати його продаж.

Унаслідок неправильного застосування статей 186, 187 ЦК України, статей 4, 51 Водного кодексу України, статей 58, 59, 79, 84, 120, 122 Земельного кодексу України, суд фактично розпорядився земельною ділянкою водного фонду.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 указує на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно встановив добросовісність, відкритість та безперервність володіння позивачкою спірною дамбою більше 15 років.

Також указувала на необґрунтованість мотивів викладених в апеляційній скарзі заявника.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

27 січня 2006 року між позивачкою та ТОВ «Гігант» укладено договір купівлі-продажу гідроспоруди в урочищу «Самотня» за адресою: Вінницька область, Барський район, с. Журавлівка.

Договір укладено у простій рукописній формі без нотаріального посвідчення.

23 березня 2006 року позивачка уклала з Барською районною державною адміністрацією договір оренди земельної ділянки водного фонду, терміном на 10 років.

За умовами договору позивачці передана в оренду земельна ділянка площею 5,020 га в тому числі від водою- 2,2510 га, під гідротехнічними спорудами - 0,2502 га, під сіножатями 1,2645 га, низинні землі 1,2543 га.

22 квітня 2011 року ОСОБА_1 уклала з Барською районною адміністрацією договір оренди водного об`єкта терміном на 5 років.

14 грудня 2016 року між Вінницькою обласною державною адміністрацією та ФОП ОСОБА_1 укладеного договір оренди водного об`єкта терміном на 10 років.

ОСОБА_1 виготовила паспорт водного об`єкта, технічний паспорт на гідротехнічну споруду № 714, технічну документацію на гідроспоруду та протиерозійний ставок і встановила межі в натурі, технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки та звіт про оцінку майна.

Також позивачка отримала витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права та з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дозвіл на спеціальне водокористування, дозвіл на спец водокористування від 10 червня 2011 року та матеріали по визначенню гідрологічних даних ставка.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Щодо подання апеляційної скарги прокурором суд апеляційної інстанції виходить з такого.

У частині другій статті 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з частиною четвертою статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Пунктом 3 частини шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, обґрунтовуючи підстави перегляду рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року, керівник Жмеринської окружної прокуратури вказував на те, що Барською міською радою, як органом місцевого самоврядування, який згідно законодавства здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, не забезпечено належне виконання своїх повноважень та не оскаржено відповідне рішення суду, яким узаконено право власності на спірне майно, законність існування якого сторонами справи не підтверджена, а тому це свідчить про неналежне виконання Барською міською радою своїх повноважень та незахисту нею відповідних інтересів територіальної громади, а тому він звернувся до суду із апеляційною скаргою.

Частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

З урахуванням вказаного, керівник Жмеринської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Барської міської ради, згідно з нормами чинного законодавства, а орган місцевого самоврядування неналежно здійснював свої повноваження, наявності підстав для представництва її інтересів не оскаржила (прокурор повідомляв про вчинення відповідних дій - подання апеляційної скарги), відтак апеляційний суд вважає, що наявні правові підстави для перегляду судового рішення за його апеляційною скаргою, оскільки у цьому випадку допуск прокурора до суду є виправданим, вступ у справу здійснений у межах дискреційних повноважень, визначених законодавством.

Колегія суддів розглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги приходить до наступних висновків.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав за можливе визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна на підставі статті 220 ЦК України, а також визнати за позивачкою право власності на нерухоме майно, отримане за цим правочином.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ст. 657 ЦПК України (в редакції на час укладення договору) передбачалось, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до частини першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України (подібні висновки наявні у постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року в справі № 665/2266/16-ц та від 30 жовтня 2019 року в справі № 140/2001/17).

Позивачкою не доведено факт безповоротного ухилення ТОВ «Гігант» від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 27 січня 2006 року дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення спірного договору.

Крім цього, позивачка, посилаючись на положення ст. 344 ЦК України обґрунтовувала позовні вимоги тим, що вона більше 15 років користується гідроспорудою та зазначала про визнання права власності за набувальною давністю.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Отже, визнання дійсним договору купівлі-продажу виключає можливість застосування ст. 344 ЦК України та визнання права власності на гідроспоруду за набувальною давністю.

Крім цього, ОСОБА_1 отримала право користування водним об`єктом на договірній основі, тому не є добросовісним набувачем, а відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Поряд з цим, згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Отже гідроспоруда ставка розташована на землях водного фонду не може бути передана у приватну власність.

Суд першої інстанції поклав в основу судового рішення лише факт тривалого користування позивачкою гідроспорудою. Разом з тим, не звернув увагу на те, що суд під час розгляду справи зобов`язаний враховувати наявність законних і обґрунтованих підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційним судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову, то з позивача на користь Вінницької обласної прокуратури слід стягнути по 1362 грн судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу керівника Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури 1362 грн судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. К. Медвецький

судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук