Постанова

Іменем України

29 червня 2022 року

м. Київ

справа № 565/1413/20

провадження № 61-8661св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційна служба» Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області Касюк Віктор Васильович, Комунальне підприємство «Реєстраційна служба» Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 січня 2021 року у складі судді Бренчук Г. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Ковальчук Н. М., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба» Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області Касюка В. В. (далі - державний реєстратор), Комунального підприємства «Реєстраційна служба» Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області (далі - КП «Реєстраційна служба»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» (далі - ТОВ «ФК «Амбрелла»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки і піклування виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області (далі - орган опіки та піклування), про скасування рішення щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень.

На обґрунтування позову посилався на таке. 13 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) та ОСОБА_1 укладений кредитний договір

№ Ф1-08/62076-68, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кошти у розмірі 60 227,00 дол. США зі сплатою 16 відсотків річних.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, за умовами якого позивач передав в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 25 липня 2019 року державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 17510228 від 25 липня 2019 року, щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Амбрелла» права власності на квартиру АДРЕСА_2 , та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності: 32543647.

Вважав, що оспорюване рішення державного реєстратора суперечить вимогам законодавства, оскільки він не отримував документів, які б свідчили про перехід права вимоги за іпотечним договором від ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «ФК «Амбрелла».

Також державний реєстратор порушив пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), оскільки позивач не отримував письмових вимог про усунення порушень від іпотекодержателя. Згоди на відчуження квартири не надавав.

Крім того, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Касюка В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 175109228 від 25 липня 2019 року, щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Амбрелла» права власності на квартиру АДРЕСА_2 , та виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності: 32543647. Повернуто сторони в попередній стан, поновлено за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суди виходили з того, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відступлення права вимоги від ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «ФК «Амбрелла», тому ТОВ «ФК «Амбрелла» не могло набути права власності на квартиру на підставі іпотечного договору від 13 червня 2008 року №62076-68«з», за яким іпотекодержателем виступає ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідачі не надали доказів підтвердження належного виконання вимог статті 35 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), умов договору іпотеки та вимог пункту 61 Порядку № 1127 щодо направлення письмової вимоги іпотекодавцю про усунення порушень умов кредитного договору та спливу тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем зазначеної вимоги. Крім того, власник квартири згоди на відчуження квартири не надавав. Спірна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання, на неї не може бути звернено стягнення з огляду на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Амбрелла».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У травні 2021 року ТОВ «ФК «Амбрелла»звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суди попередніх інстанцій за відсутності матеріалів реєстраційної справи встановили обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи на підставі недопустимих доказів. Суди лише на підставі тверджень позивача встановили обставини відсутності повідомлень ОСОБА_1 про передачу права вимоги за кредитним договором та вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та дійшли висновку, що оспорювана державна реєстрація здійснена без додержання пункту 61 Порядку № 1127, проте не врахували, що допустимим доказом є матеріали реєстраційної справи. Суд першої інстанції витребував у КП «Реєстраційна служба» матеріали реєстраційної справи, проте не врахував, що зазначене комунальне підприємство перебуває у стані припинення, а тому матеріали реєстраційної справи мали витребовуватися від виконавчого органу Вараської міської ради. Крім того, позов про визнання незаконною та скасування державної реєстрації не може бути пред`явлений до державного реєстратора (приватного нотаріуса). Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17; Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13; встановлення обставин справи, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2021 року відкрито касаційнепровадження за касаційною скаргою ТОВ «ФК «Амбрелла» на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2022 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції повністю не відповідають.

Суди встановили, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір, за умовами якого продавець продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_3 , сплативши за неї 343 948 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Сусь Л. У. за реєстровим № 1381, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 13 червня 2008 року за реєстраційним № 6082106.

Того ж дня між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений договір № Ф1-08/62076-68, за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості та платності кредитні ресурси у сумі 60 227 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % річних.

Тоді ж між ними укладений іпотечний договір № 62076-68«з»., відповідно до умов якого з метою забезпечення повернення кредиту, виданого на підставі договору від 13 червня 2008 року № Ф1-08/62076-68, позивач як іпотекодавець передав у заставу банку як іпотекодержателю придбану у ОСОБА_2 квартиру.

У квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані, крім ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Малолітні діти проживають у житловому приміщенні з дня народження. Позивач та члени його сім`ї іншого постійного житла не мають.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2014 року зі ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 759 414,83 грн заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 березня 2015 року рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2014 року скасовано в частині стягнення пені, а її розмір зменшено до 5 000,00 грн, внаслідок чого сукупна сума заборгованості зменшилася до 712 612,90 грн.

21 жовтня 2020 року ТОВ «ФК «Амбрелла» повідомило позивача, що заборгованість перед банком придбало ТОВ «ФК «Амбрелла», яке перереєструвало спірну квартиру у свій правовий титул. На електронну адресу ОСОБА_1 надіслано сканкопії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та іпотечного договору від 13 червня 2008 року № 62076-68«з».

Звернувшись до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Вараської міської ради 28 жовтня 2020 року, позивач отримав інформаційну довідку № 230088785, де зазначено, що 22 липня 2019 року державним реєстратором Касюком В. В. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ТОВ «ФК «Амбрелла», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107.

Як підставу для державної реєстрації наведено вимогу про усунення порушень, іпотечного договору від 13 червня 2008 року № 62076-68«з»

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій посилалися на те, що підставою для державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Амбрелла» зазначено іпотечний договір від 13 червня 2008 року № 62076«з». Іпотекодержателем за цим договором є ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а не ТОВ «ФК «Амбрелла». Водночас у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відступлення прав вимоги від ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «ФК «Амбрелла».

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частин першої та третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки пов`язана з дотриманням порядку, визначеного статтею 35 Закону № 898-IV. У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності не допускається.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, пунктом 61 Порядку № 1127 визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц (провадження № 14-2цс19)).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Позивач мотивував позовні вимоги тим, що ТОВ «ФК «Амбрелла» не направило йому письмової вимоги про усунення порушень умов кредитного договору. Отже, відповідач повинен був спростувати належними та допустимими доказами твердження позивача про ненадіслання такої вимоги, однак у матеріалах справи таких доказів немає.

Ненадання іпотекодержателем належного підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання боржнику (іпотекодавцю) повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, унеможливлює встановлення приватним нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій. Отже, саме стягувач має довести належне повідомлення боржника про виконання ним вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Суди попередніх інстанцій встановили, що у матеріалах справи немає доказів про направлення письмової вимоги іпотекодавцю про усунення порушень умов кредитного договору та спливу тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем зазначеної вимоги.

З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій встановили обставини відсутності повідомлень ОСОБА_1 про передання права вимоги та вимоги про усунення порушень у порядку статті 35 Закону № 898-IVна підставі тверджень позивача. Проте документи, на підставі яких проводилася державна реєстрація права власності за ТОВ «ФК «Амбрелла», зберігаються в матеріалах реєстраційної справи на спірне іпотечне майно. Отже, допустимим доказом, на підставі якого можна встановити обставини повідомлення ОСОБА_1 чи відсутності такого повідомлення, є матеріали реєстраційної справи, яка не була надана суду.

Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17; Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13; встановлення обставин справи, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.

Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 зазначив, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що у матеріалах справи відсутні матеріали реєстраційної справи, на підставі яких можна встановити надсилання позивачеві повідомлень про передачу права вимоги за кредитним договором та вимоги про усунення порушень. Тобто доводи фактично зводяться до тверджень про неповноту та недослідження судом доказів, які мають значення для правильного вирішення справи.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Аналогічно тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача.

Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції та лише у разі об`єктивної неможливості надати їх до суду першої інстанції сторона вправі просити суд апеляційної інстанції прийняти їх, надати їм правову оцінку під час вирішення спору.

Таким чином, неповнота встановлення фактичних обставин справи, за умови дослідження усіх зібраних у справі доказів, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Суди попередніх інстанцій повно встановили фактичні обставини відповідно до зібраних у справі доказів, надали їм відповідну правову оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Помилкове посилання судів на те, що ТОВ «ФК «Амбрелла» не надало документів про перехід права вимоги за вказаним іпотечним договором, на правильність висновку про наявність підстав для задоволення позову не впливає.

Щодо вирішення позовних вимог, пред`явлених до державного реєстратора та КП «Реєстраційна служба»

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) дійшла висновку про те, що спір про скасування запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою.

Позовна вимога про скасування рішення щодо державної реєстрацію права власності на нерухоме майно не може бути звернена до державного реєстратора, а звертається до особи, яка порушує відповідне право.

Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Подібний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження

№ 14-397цс19), на який посилається заявник у касаційній скарзі.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17).

З урахуванням наведеного позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора Касюка В. В. та КП «Реєстраційна служба» задоволенню не підлягають.

Тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення вимог до державного реєстратора Касюка В. В. та КП «Реєстраційна служба» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З урахуванням наведених мотивів Верховний Суд вважає за необхідне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 січня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року в частині задоволення позову до державного реєстратора Касюка В. В. та КП «Реєстраційна служба» про скасування рішення щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У частині задоволення вимог до ТОВ «ФК «Амбрелла» про скасування рішення щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 січня 2021 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року підлягають залишенню без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного перегляду вимоги заявника по суті не задовольняються, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» задовольнити частково.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 січня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року в частині задоволення позову до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба» Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області Касюка Віктора Васильовича, Комунального підприємства «Реєстраційна служба» Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області про скасування рішення щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба» Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області Касюка Віктора Васильовича, Комунального підприємства «Реєстраційна служба» Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області про скасування рішення щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень відмовити.

В іншій частині рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 січня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко