№ 207/2711/22
№ 2/207/1051/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.,

при секретарі Сівачук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Солома» про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Солома», в якій посилається на те, що з 12 жовтня 2019 року по 09 жовтня 2020 року він працював на посаді апаратника-екстракторника в товаристві з обмеженою відповідальністю «Солома». 09 жовтня 2020 року він був звільнений за угодою сторін, відповідно до наказу № 221 від 09 жовтня 2020 року.

В порушення вимог законодавства йому не виплачувалася заробітна плата, крім того при звільнені в порушення вимог закону не була виплачена заборгованість по заробітній платі.

Заочним рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області по справі № 207/3489/20 від 12 березня 2021 року про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпусту та відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ТОВ «СОЛОМА» заборгованість по заробітній платі в сумі 16442,11 грн., компенсації за не використану відпустку 2162,07 грн. та моральну шкоду в сумі 2 000 грн., всього на загальну суму в розмірі 20 604,18 грн.

Виконавчий лист по справі № 207/3498/20 виданий 01.06.2021 року та пред`явлений до виконання 24.06.2021 року, зареєстрований за Вхід. № 1836.

28.06.2021 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 65899782 Верхньодніпровським районним відділом Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Згідно довідки наданої Верхньодніпровським відділом Державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області № 12194/17.31 від 08.09.2022 року зазначено, що у період з 28.06.2021 року по 08.07.2022 року на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 65899782 з примусового виконання виконавчого листа № 207/3498/20 виданого 01.06.2021 року Баглійським районним судом міста Дніпродзержинська про стягнення з ТОВ «СОЛОМА», , на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 20 604,18 грн., 08.07.2021 виконавче провадження № 65899782 було завершене на підставі п.9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повною сплатою боргу.

Тобто рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 207/3498/20 від 12 березня 2021 року фактично виконане 08.07.2022р.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року п. 20 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальні

07.09.2022 року він написав заяву на ТОВ «СОЛОМА» про видачу йому довідки про розмір середньоденної заробітної плати за період його роботи на підприємстві. Того ж дня, поїхав на підприємство з метою подачі заяви через канцелярію підприємства але йому було відмовлено у прийнятті. Тому 07.09.2022 року він направив заяву на адресу підприємства поштою. Станом на дату подачі цього позову на його адресу не надходила довідка про розмір середньоденної заробітної плати.

Згідно абзацу третього пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» зі змінами та доповненнями середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Для розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати він звернувся до Пенсійного фонду України про надання індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), з яких вбачається, що в серпні і вересні 2020 року (два повних місяці роботи перед звільненням) йому нарахована заробітна плата в сумі 6 504,28 грн. + 2 766,91 грн. = 9 271,19 грн.

В серпні і вересні місяці 2020 року було 42 робочих дня, з урахуванням дати звільнення. Таким чином середній заробіток позивача складає: 9 271,19 грн. : 42 днів = 220,74 грн.

Це дає змогу вирахувати середню заробітну плату та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки до моменту виконання рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 207/3498/20 від 12 березня 2021 року починаючи з 15 березня 2021 року по 08 липня 2022 року (включно) та складає 77700 грн. 48 коп.

Просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛОМА» на його користь суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 77700 (сімдесят сім тисяч сімсот) грн. 48 коп. та судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 992 грн. 40 коп.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з наведеними позивачем, у позовній заяві, обставинами та правовими підставами позову ТОВ «СОЛОМА» не погоджується, з наступних підстав.

Позивач працював на ТОВ «СОЛОМА» з 12.10.2019 р. по 09.10.2020 р. та звільнений відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільнені Позивачу не була сплачена заборгованість із заробітної плати. Згідно із рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.03.2021 р. з ТОВ «СОЛОМА» стягнуто заборгованість із заробітної плати - 16442,11 грн.; компенсація за невикористану відпустку - 2162,07 грн. та моральну шкоду в сумі -2000 грн.

08.07.2022 р. ТОВ «СОЛОМА» фактично виконало рішення суду та сплатило ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати, компенсацію за відпустку та моральну шкоду в повному обсязі

В позовній заяві про стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні від 04.10.2022 року Позивач посилається на статтю 117 КЗпП України та зазначає, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» 01.07.2022 № 2352-ІХ (набрав чинності 19.07.2022 р.) текст статті 117 викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Тобто на дату складання та подання до суду позовної заяви Кодексом Законів про працю в Україні встановлений максимальний строк, за який може бути стягнутий середній заробіток, а саме не більш як за шість місяців.

Звертаємо увагу суду, що Позивач, мав можливість при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати звернутись одночасно із стягненням компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні або відразу після погашення підприємством заборгованості із заробітної плати, але з нез`ясованих причин навпаки відтягував час для стягнення середнього заробітку. Відтак працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Роботодавець може бути підданий заходу відповідальності у відповідності до ст.117 КЗпП України не інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, за якою завданням судочинства в названих категоріях справ зокрема, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Враховуючи, що ст.117 КЗпП України не передбачено поняття «співрозмірності», але враховуючи позицію Верховного Суду України в Постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, не порушуючи інтереси сторін, Європейської практики «балансу сторін», з додержанням позиції рішень ЄСПЛ, суд повинен застосувати співрозмірності між заборгованістю по заробітній платі підприємством та середнім заробітком за час затримки заробітної плати.

Так, позивач, будучи звільненим за згодою сторін 09.10.2020 р., звернувся до суду лише 04.10.2022 р.

Крім того, розмір середнього заробітку є явно неспівмірним шкоді, зокрема сумі невиплаченої заробітної плати.

Також при прийняті рішення вважають за необхідне застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зазначений нижче розрахунок та зазначена позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у цивільній справі №761/9584/15-ц., а саме:

77 700,48 грн. - ціна позову;

220,74 грн. - середньоденна заробітна плата;

18604,18 грн. - сплачена сума заборгованості заробітної плати.

18604,18 грн. : 77700,48 грн. = 2,4%.

77700,48 грн.*2,4 % = 1864,82 грн. (без утримання податків й інших обов`язкових платежів).

Отже, на думку підприємства та вищевказаної позиції Верховного Суду України, сума до виплати складає - 1501,17 грн. (з утриманням податків й інших обов`язкових платежів) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Верховний суд України в своїх постановах №654цс11 від 12 січня 2012р., № 6-33391св14 від 01 жовтня 2014р. наголошує, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Просять суд задовольнити позов частково та стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 12.10.2019 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у ТОВ «Солома» на посаду апаратника-екстракторника, згідно наказу № 276-к від 09.10.2019 року. Згідно наказу № 221-К від 09.10.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з ТОВ «Солома» за угодою сторін, за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7).

Заочним рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 207/3489/20 від 12 березня 2021 року про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ТОВ «СОЛОМА» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 16442,11 грн., компенсації за не використану відпустку 2162,07 грн. та моральну шкоду в сумі 2 000 грн., всього на загальну суму в розмірі 20 604,18 грн. (а.с.8-9).

Згідно довідки наданої Верхньодніпровським відділом Державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області № 12194/17.31 від 08.09.2022 року зазначено, що у період з 28.06.2021 року по 08.07.2022 року на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 65899782 з примусового виконання виконавчого листа № 207/3498/20 виданого 01.06.2021 року Баглійським районним судом міста Дніпродзержинська про стягнення з ТОВ «СОЛОМА», , на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 20 604,18 грн., 08.07.2021 виконавче провадження № 65899782 було завершене на підставі п.9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повною сплатою боргу(а.с.14).

Отже, на виконання рішення суду ТОВ «СОЛОМА» виплачено ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 20 604,18 грн.

З довідки Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), вбачається що в серпні і вересні 2020 року (два повних місяці роботи перед звільненням) ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в сумі 6 504,28 грн. + 2 766,91 грн. = 9 271,19 грн. (а.с.17).

В серпні і вересні місяці 2020 року було 42 робочих дня, з урахуванням дати звільнення. Таким чином середній заробіток позивача складає: 9 271,19 грн. : 42 днів = 220,74 грн.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №813/356/16.

Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.

Як наслідок, бездіяльність товариства з обмеженою відповідальністю «Солома» щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.10.2020року (наступний день після звільнення) по 08.07.2022 (день фактичної виплати заборгованості) є протиправною.

При цьому суд враховує, що стаття 117 КЗпП України, в редакції, чинній з 19.07.2022 (згідно внесених змін згідно Закону №2352-IX від 01.07.2022), визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Проте відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно, зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, правила обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначаються за тими правилами, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, тобто, з 10.10.2020року (наступний день після звільнення) по 08.07.2022 (день фактичного розрахунку).

За таких умов відсутні підстави для застосування змін, внесених згідно Закону №2352-IX від 01.07.2022.

Окрім цього, вирішуючи питання про стягнення серееднього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, суд виходив з наступного.

Згідно матеріалів справи, позивача 09 жовтня 2020 року звільнено з ТОВ «Солома» за угодою сторін, відповідно до наказу № 221 від 09 жовтня 2020 року.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. А тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 10 жовтня 2020 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою наданою Пенсійним фондом України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7), вбачається що в серпні і вересні 2020 року (два повних місяці роботи перед звільненням) ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в сумі 6 504,28 грн. + 2 766,91 грн. = 9 271,19 грн. (а.с.17).

В серпні і вересні місяці 2020 року було 42 робочих дня, з урахуванням дати звільнення. Таким чином середній заробіток позивача складає: 9 271,19 грн. : 42 днів = 220,74 грн.

Затримка розрахунку при звільненні становить 433 робочих дня (період з 10.10.2020 по 08.07.2022).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений згідно Порядку №100, становить 95580 грн. 42 коп. (середній заробіток 220,74 грн. х 433 робочих дня).

При цьому суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі №711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України.

При цьому суд зазначає, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тому вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16.

Спірні правовідносини стосується нарахування середнього заробітку за невиплату позивачу при звільненні двох сум: заборгованості по заробітній платі в сумі 16442,11 грн., компенсації за не використану відпустку 2162,07 грн., які були виплачені 08.07.2022 на виконання судового рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 березня 2021 року по справі № 207/3489/20.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що визначена у цій справі сума середнього заробітку (95580 грн. 42 коп.) за час затримки розрахунку при звільненні та заборгованість по заробітній платі в сумі 16442,11 грн. і компенсація за не використану відпустку 2162,07 грн. (загальна сума 18604 грн. 18 коп.) є очевидно неспівмірною.

При цьому суд бере до уваги, що заборгованість із заробітної плати та компенсації за не використану відпустку не була спірною. Разом з цим зазначені належні працівникові виплати відповідачем добровільно не виплачувались і лише коли позивач звернувся до суд та отримав виконавчий лист, який пред`явив до примусового виконання у виконавчу службу, заборгованість була сплачена позивачу і це відбулось вже 08.07.2022року. Таким чином відповідач не виплачував позивачу зазначену заборгованість на протязі одного року та дев`яти місяців, що є досить тривалим строком.

З огляду на викладене, суд враховуючи критерії Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у контексті обставин цієї справи, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належної при звільненні позивача виплати у сумі 10000 грн. 00 коп. за весь період прострочення виплати належних позивачу при звільненні сум.

Враховуючи наведене, позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10000 грн. 00 коп.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. ст. 12, 13, 81, 82, ст. 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Солома» про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Солома» (, місцезнаходження за адресою: 51660, м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, вулиця Нова, 50 А) на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (реквізити банку отримувача: ОСОБА_1 , IBAN НОМЕР_2 , ПАТ Акціонерний банк «Південний») суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Солома» (, місцезнаходження за адресою: м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, вулиця Нова, 50 А) на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (реквізити банку отримувача: ОСОБА_1 , IBAN НОМЕР_2 , ПАТ Акціонерний банк «Південний») витрати по сплаті судового збору у сумі 127 грн. 72 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М. Юрченко