Справа № 447/123/20 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/1793/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
Провадження № 22-ц/811/1794/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 червня 2022 року та на додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 15 листопада 2001 року вони з відповідачкою перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 04 липня 2018 року. За час їхнього перебування у шлюбі між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено договір депозиту №SAMDNWFD901 від 15 серпня 2017 року на суму 662220 грн. з відсотковою ставкою 14 % річних строком на 6 місяців, який в подальшому було продовжено, що є їхньою спільною сумісною власністю, однак відповідачка не бажає поділити порівну вказані грошові кошти. Зазначає, що вищезазначені кошти разом з відсотками зберігаються на особовому рахунку НОМЕР_1 , відкритому у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_5 . Вважає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказує, що протягом тривалого часу під час перебування у шлюбі він працював за межами України та отримував дохід, грошові кошти набуті за час спільного проживання подружжя, а відтак він має право на відповідну частку в ньому.З наведених підстав, з врахуванням уточненої позовної заяви, просить поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_3 право власності на грошові кошти в розмірі 331110 грн. та відсотки по них, що зберігаються на особовому рахунку НОМЕР_1 , відкритому на ОСОБА_5 у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», укладеному між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_5 .

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, ними було придбане також інше майно на загальну суму 238 346 грн., про наявність якого ОСОБА_3 не зазначив у поданій ним позовній заяві, а саме: холодильник марки «Snaige» (вартістю 400 доларів США, що еквівалентно 9 778 грн.), мікрохвильова піч «Samsung» (вартістю 150 доларів США, що еквівалентно 3 367 грн.), газова плита «Bosh» (вартістю 700 доларів США, що еквівалентно 17 112 грн.), посудомийна машина «Bosh» (вартістю 500 доларів США, що еквівалентно 12 223 грн.), хлібопічка «Moulinex», (вартістю 100 доларів США, що еквівалентно 2 445 грн.), мультиварка «Panasonic» (вартістю 100 доларів США, що еквівалентно 2 445 грн.), кухонний гарнітур (вартістю 1000 доларів США, що еквівалентно 24 446 грн.), шафа-купе (вартістю 600 доларів США, що еквівалентно 14 667 грн.), шафа-купе (вартістю 700 доларів США, що еквівалентно 17 112 грн.), спальний гарнітур (вартістю 500 доларів США, що еквівалентно 12 223 грн.), диван (вартістю 350 доларів США, що еквівалентно 8 556 грн.), стінка (вартістю 400 доларів США, що еквівалентно 9 778 грн.), телевізор (вартістю 1000 доларів США, що еквівалентно 24 446 грн.), сервіз столовий (вартістю 300 доларів США, що еквівалентно 7 334 грн.), пральна машинка (вартістю 200 доларів США, що еквівалентно 4 880 грн.), вікна (вартістю 300 доларів США, що еквівалентно 7334 грн.), двері (вартістю 200 доларів США, що еквівалентно 4 889 грн.), двері вхідні (вартістю 250 доларів США, що еквівалентно 6 111 грн.), а також ремонтні роботи в квартирі вартістю 2000 доларів США, що еквівалентно 48 891 грн. Стверджує, що за час шлюбу у них були заощадження, які вони віддали на збереження в банк, зокрема, 07 серпня 2018 року ними було укладено депозитний договір «Стандарт» з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» на суму 150 000 грн. з відсотковою ставкою 15.5 % річних, 25 серпня 2018 року ними було укладено депозитний договір «Депозит Плюс» з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» на суму 23 267.31 доларів США, що еквівалентно 568 783 грн., з відсотковою ставкою 4 % річних.Зазначає, що до спільного майна подружжя слід також включити спільні борги та позику, оскільки вони з ОСОБА_3 робили позики в інтересах сім`ї, а саме, позичили кошти у її сестри, ОСОБА_6 в розмірі 1200 доларів США, що еквівалентно 29335 грн., та у її матері, ОСОБА_7 , в розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 48891 грн., а також надали позику їх кумові, ОСОБА_8 , в розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 73 336 грн.Вказує, що за спільні кошти також був придбаний автомобіль марки «Ford Mondeo», вартістю 3000 доларів США, що еквівалентно 73336 грн., який знаходиться у користуванні ОСОБА_3 , а також земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.184 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку.Вважає, що їй необхідно повернути речі індивідуального користування, які залишилися у ОСОБА_3 , в тому числі, вироби із золота: браслет узор безкінечність - 17 гр. вартістю 20961 грн.; ланцюжок - 20 гр. вартістю 24 660 грн.; набір (каблучка та сережки) з маленьким зеленим каменем - 10 гр. вартістю 12 330 грн.; сережки з темно-синім каменем - 5 гр. вартістю 6165 грн.; каблучка з голубим каменем топаз - 7 гр. вартістю 8631 грн.; перстень (посередині смужка біла) - 7 гр. вартістю 8631 грн.; сережки з чорним каменем - 6 гр. вартістю 7400 грн.; набір (перстень і кульчики) з прозорим каменем (цирконій) - 8 гр. вартістю 9864 грн.; кулон ангел з білою перлиною - 2 гр. вартістю 2466 грн.; перстень з буквою Z посередині - 7 гр. вартістю 8631 грн.; перстень з білого золота з камінцем - 4 гр. вартістю 4932 грн.; кулон з левом - 3 гр. вартістю 3700 грн.; кулон із зображенням Матері Божої - 2 гр. вартістю 2466 грн.; кульчики у формі місяця - 6 гр. вартістю 7400 грн.; браслет жіночий з вставками з білого золота - 15 гр. вартістю 18 500 грн.; браслет жіночий ланцюжок - 12 гр. вартістю 14800 грн.; а також вироби зі срібла: браслет Pandora 5000 грн.; браслет без защіпки з узором - 20 гр.; кульчики спіральки - 5 гр.; набір з камінцями (цепочка + браслет) вартістю 2000 грн.; браслет з квітами - 10 гр.; цепочка срібна - 50 гр.; цепочка срібна - 20 гр. Зазначає, що зверталася до ОСОБА_3 з претензією, в якій просила добровільно повернути їй речі особистого користування,а також 1/2 частину спільно нажитого майна та 1/2 частину грошових коштів, однак така вимога залишилася без виконання. З наведених підстав просить:

-визнати спільною сумісною власністю подружжя холодильник марки «Snaige» (вартістю 400 доларів США, що еквівалентно 9 778 грн.); мікрохвильова піч «Samsung» (вартістю 150 доларів США, що еквівалентно 3 367 грн.); газова плита «Bosh» (вартістю 700 доларів США, що еквівалентно 17 112 грн.); посудомийна машина «Bosh» (вартістю 500 доларів США, що еквівалентно 12 223 грн.); хлібопічка «Moulinex», (вартістю 100 доларів США, що еквівалентно 2 445 грн.); мультиварка «Panasonic» (вартістю 100 доларів США, що еквівалентно 2 445 грн.); кухонний гарнітур (вартістю 1000 доларів США, що еквівалентно 24446 грн.); шафа-купе (вартістю 600 доларів США, що еквівалентно 14 667 грн.); шафа-купе (вартістю 700 доларів США, що еквівалентно 17 112 грн.); спальний гарнітур (вартістю 500 доларів США, що еквівалентно 12223 грн.); диван (вартістю 350 доларів США, що еквівалентно 8 556 грн.); стінка (вартістю 400 доларів США, що еквівалентно 9 778 грн.); телевізор (вартістю 1000 доларів США, що еквівалентно 24 446 грн.); сервіз столовий (вартістю 300 доларів США, що еквівалентно 7 334 грн.); пральна машинка (вартістю 200 доларів США, що еквівалентно 4 880 грн.); вікна (вартістю 300 доларів США, що еквівалентно 7 334 грн.), двері (вартістю 200 доларів США, що еквівалентно 4 889 грн.); двері вхідні (вартістю 250 доларів США, що еквівалентно 6 111 грн.); ремонтні роботи в квартирі вартістю 2000 доларів США, що еквівалентно 48 891 грн.; грошові кошти в розмірі 150 000 грн. та відсотки по них згідно з депозитним договором «Стандарт», укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк» 07 серпня 2018 року; грошові кошти в розмірі 23 267.31 доларів США, що еквівалентно 568 783 грн., та відсотки по них згідно з депозитним договором «Депозит плюс» з ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25 серпня 2018 року; автомобіль марки «Ford Mondeo», вартістю 3000 доларів США, що еквівалентно 73 336 грн.; борг перед ОСОБА_6 в розмірі 1200 доларів США, що еквівалентно 29335 грн.; борг перед ОСОБА_7 , в розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 48 891 грн.; позику ОСОБА_8 в розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 73 336 грн.;

-визнати за нею право власності на 1/2 частину спільно нажитого у шлюбі майна;

-зобов`язати ОСОБА_3 повернути їй речі індивідуального користування, зокрема, вироби із золота: браслет узор безкінечність - 17 гр. вартістю 20961 грн.; ланцюжок - 20 гр. вартістю 24 660 грн.; набір (каблучка та сережки) з маленьким зеленим каменем - 10 гр. вартістю 12 330 грн.; сережки з темно-синім каменем - 5 гр. вартістю 6165 грн.; каблучка з голубим каменем топаз - 7 гр. вартістю 8631 грн.; перстень (посередині смужка біла) - 7 гр. вартістю 8631 грн.; сережки з чорним каменем - 6 гр. вартістю 7400 грн.; набір (перстень і кульчики) з прозорим каменем (цирконій) - 8 гр. вартістю 9864 грн.; кулон ангел з білою перлиною - 2 гр. вартістю 2466 грн.; перстень з буквою Z посередині - 7 гр. вартістю 8631 грн.; перстень з білого золота з камінцем - 4 гр. вартістю 4932 грн.; кулон з левом - 3 гр. вартістю 3700 грн.; кулон з Матір`ю Божою - 2 гр. вартістю 2466 грн.; кульчики у формі місяця - 6 гр. вартістю 7400 грн.; браслет жіночий з вставками з білого золота - 15 гр. вартістю 18 500 грн.; браслет жіночий ланцюжок - 12 гр. вартістю 14800 грн.; та вироби зі срібла: браслет Pandora 5000 грн.; браслет без защіпки з узором - 20 гр.; кульчики спіральки - 5 гр.; набір з камінцями (цепочка + браслет) вартістю 2000 грн.; браслет з квітами - 10 гр.; цепочка срібна - 50 гр.; цепочка срібна - 20 гр.;

-стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 1500 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10500 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 07 червня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на грошові кошти у розмірі 331 110.00 грн. та відсотки по них, що зберігаються на особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_5 у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» на підставі договору №SAMDNWFD901 від 15.08.2017, укладеному між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_5 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у справі у розмірі 3 732.10 грн.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 червня 2022 року оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що відсутні підстави для задоволення первісного позову, оскільки кошти в розмірі 662 220 грн., розміщені на депозитному рахунку НОМЕР_1 , відкритому у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» на її ім`я на підставі договору депозиту №SAMDNWFD901 від 15 серпня 2017 року, вона заробляла сама додатково і такі не входили до спільного бюджету подружжя. Зазначає, що земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.184 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку була у користуванні її дідуся та бабусі, які в інтересах подружжя погодилися записати вказану земельну ділянку на ОСОБА_3 . Крім того, вищезазначена земельна ділянка надавалася ОСОБА_3 саме для сім`ї, оскільки він не проживав на вказаній території та не був там зареєстрованим, відтак не міг отримати земельну ділянку в процесі приватизації. Вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спільним майном подружжя грошових коштів в розмірі 150 000 грн. та відсотків по них за депозитним договором від 07 серпня 2018 року та коштів в розмірі 23 267.31 доларів США, що еквівалентно 568 783 грн., та відсотків по них за депозитним договором від 25 липня 2018 року, оскільки депозитні вклади здійснено після розірвання шлюбу, є безпідставними, зважаючи на те, що виписками по рахунках підтверджується, що під час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_3 відкрито декілька депозитних рахунків, кошти по яких знімалися та поверталися, а в подальшому рахунки продовжувалися на новий період. Згідно з випискою по рахунку 07 серпня 2018 року кошти не вносилися на рахунок банку, а навпаки знімалися з нього відтак депозитні рахунки ОСОБА_3 були відкриті на його ім`я під час перебування його у шлюбі. Вказує, що законодавець презюмує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу, а належність майна до роздільного майна подружжя потребує доведення. Звертає увагу, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поданим нею доказам, які спростовують обставини, на які покликається позивач за первісним позовом для задоволення своїх позовних вимог, в тому числі і щодо працевлаштування ОСОБА_3 .Крім того, в оскаржуваному рішенні суду не враховано показання свідків, які підтверджують обставини на її користь, а лише вибірково взято до уваги обставини на користь ОСОБА_3 . З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що позовна заява повинна містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс або які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, однак такий не подано ОСОБА_3 до закінчення судових дебатів у справі та не було заявлено ним про те, що такий буде подано протягом п`яти днів з дня ухвалення судом рішення відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Зазначає, що неподання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат дає суду право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Вказує, що у поданому договорі про надання правової допомоги № 91/20 від 28 жовтня 2020 року не зазначено, що договір про надання послуг укладено для надання правничої допомоги саме у даній справі. Вважає, що оскільки пунктом 4.7 договору передбачено, що гонорар обчислюється за нульовою ставкою (розміром) у разі досягнення відповідної домовленості між адвокатом та клієнтом, відтак висновки суду першої інстанції про незмінність суми з самого початку є помилковими. Наголошує, що положення додаткової угоди від 29 квітня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 91/20 від 28 жовтня 2020 року в частині визначення розміру гонорару адвоката не можуть братися до уваги, оскільки така вступила в силу з моменту її підписання, тобто з 29 квітня 2022 року, після чого відбулося лише одне судове засідання, тому стягнута сума судових витрат за надання правової допомоги є значно завищеною. З наведених підстав просить скасувати оскаржуване додаткове рішення та відмовити в його ухваленні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає до часткового задоволення, а в задоволенні апеляційної скарги на додаткове рішення суду слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

На підставі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України.

На підставі ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15.11.2001 по 06.08.2018.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Вказане наведено у постановах ВС від 05.09.2018 у справі №709/494/16-ц, провадження №61-19909св18 та від 20.05.2019 у справі №360/303/17-ц, провадження №61-410св18.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.

Згідно з роз`ясенями п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Тобто, вказані норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тих обставин, зокрема, хто є набувачем за договором, або забудовником будівлі, або на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, з наведеного вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено набуття грошових коштів в розмірі 662200.00 грн. під час спільного подружнього проживання, і оскільки частки кожного з подружжя є рівними, визнав за позивачем право власності на грошові кошти в розмірі 331110.00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.08.2017 ОСОБА_9 уклала із ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі в.о. голови правління банку договір №SAMDNWFD901, згідно якого 15.08.2017 передала грошові кошти у розмірі 662 200 грн. для розміщення на депозитному вкладі строком на 6 місяців, а саме до 15.02.2018 включно (а.с. 5, 77).

Згідно копії вищевказаного договору, на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 14% річних, що зараховуються на рахунок/картку № НОМЕР_1 . Згідно умов договору, продовження вкладу здійснюється без оформлення додаткових угод до договору. Договір набрав чинності з дня надходження коштів на рахунок - 15.08.2017 (а.с. 5).

Відповідно до виписки по депозитному рахунку № НОМЕР_1 , наданої АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду від 16.06.2020, 15.08.2017 на вказаний депозитний рахунок надійшли грошові кошти у розмірі 662 220,00 грн. (а.с. 107-113).

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи встановлені вищезазначені обставини справи та наведене правове регулювання відносин, що виникли між сторонами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який дійшов до обґрунтованого та вірного висновку про те, що первісний позов підлягає до задоволення у повному обсязі, оскільки ОСОБА_9 під час шлюбу 15.08.2017 уклала із ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі в.о. голови правління банку договір №SAMDNWFD901, згідно якого 15.08.2017 передала грошові кошти у розмірі 662 200 грн. для розміщення на депозитному вкладі строком на 6 місяців, а саме до 15.02.2018 включно.

Враховуючи те, що вказані грошові кошти набуті сторонами у період перебування у шлюбі, внесені на рахунок за час зареєстрованого шлюбу між сторонами, обліковувалися на розрахунковому рахунку на ім`я відповідачки за первісним позовом, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, вірним є висновок суду першої інстанції, що вклад є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом визнання за ОСОБА_3 право власності на грошові кошти у розмірі 331 110,00 грн. та відсотки по них, що зберігаються на особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_5 у ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору №SAMDNWFD901 від 15.08.2017, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 .

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією ВС, викладеною у постанові від 20.06.2018 у справі №756/14404/15-ц, провадження №61-24789 св 18.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а відтак суд першої інстанції підставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження набуття майна, рухомого та нерухомого, а також грошових коштів, які зберігаються на депозитних рахунках ОСОБА_3 , за час перебування сторін у шлюбі, а відтак позовні вимоги про визнання згаданого майна спільним майном подружжя і його поділ не підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов правильного висновку про те, що відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу побутової техніки, меблів, меблевих гарнітурів, вікон, дверей, ремонтних робіт, то такі не підлягають до задоволення, оскільки в судовому засіданні позивачем за зустрічним позовом, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належдних та допустимих доказів придбання подружжям та наявності зазначеного позивачкою майна, його ідентифікуючі ознаки, дати придбання такого, а також, ким саме таке було придбане, не надано підтверджуючих документів про купівлю переліченого майна, зокрема, чеків, а щодо ремонтних робіт - переліку проведених покращень, чеків на придбання будівельних матеріалів тощо.

Щодо позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу присадибної земельної ділянки, площею 0,184 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вірно зазначив таке.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011, статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08.02.2011, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012, який набрав чинності 13.06.2012. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08.02.2011 до 12.06.2012 включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08.02.2011 та після 12.06.2012 така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню вказаної норми закону викладений у постановах ВС від 20.06.2018 у справі №1311/832/12 (провадження №61-6409св18), від 12.11.2018 у справі №753/6139/14-ц (провадження №61-27342св18), від 12.06.2019 у справі №409/1959/15-ц (провадження №61-14257св18), від 24.04.2020 у справі №622/999/16-ц (провадження №61-1260св19, та від 12.08.2020 у справі №626/4/17 (провадження №61-29004св18).

З копії з Інформаційної довідки №199767634 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.02.2020, вбачаєттся, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,184 га, кадастровий номер: :05:004:0033, розташована у АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с. 28-29).

Право власності на вказану земельну ділянку у ОСОБА_3 виникло на підставі рішення Ластівківської сільської ради Турківського району Львівської області №157 від 02.10.2016, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку серії НВ №016, виданого 06.09.2016 відділом Держгеокадастру у Турківському районі Львівської області (а.с. 28).

За вищенаведеного, колегія суддів не може не погодитися висновками суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка, незважаючи на те, що була набута за час перебування у шлюбі, є особистою приватною власністю ОСОБА_10 , не є спільним майном подружжя, оскільки така набута ним не за спільні кошти подружжя, а в процесі безоплатної приватизації, відтак така не підлягає поділу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої істанції в цій частині.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, наданої 18.02.2020 на адвокатський запит адвоката Ощипка В.С., встановлено, що станом на 17.02.2020 відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, за ОСОБА_11 транспортні засоби не зареєстровані та не реєструвались (а.с. 89), тобто, автомобіль марки«Ford Mondeo», вартістю 3 000 доларів США, що є еквівалентом 73 336 грн., за ОСОБА_11 на праві власності не зареєстрований, а відтак не може бути визнаний спільним майном подружжя і не може підлягати поділу.

Суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 речі індивідуального користування - вироби із золота та срібла, то суд не вбачає підстав для задоволення такої позовної вимоги, з тих підстав, що позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами наявності вказаних позивачкою ювелірних виробів, при поданні зустрічної позовної заяви та у судовому засіданні ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження наявності у неї будь-яких ювелірних виробів, які б належали їй на праві особистої приватної власності, та які б на теперішній час перебували у володінні відповідача. Крім того, допитаний у судовому засіданні син сторін повідомив, що повернув позивачці за зустрічним позовом ювелірні вироби на прохання свого батька.

Однак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, який не вбачав підстав для задоволення пощовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ грошових коштів у розмірі 150 000 грн. та відсотків по них, згідно депозитного договору «Стандарт», укладеного ОСОБА_3 з ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07.08.2018, та грошових коштів у розмірі 23 267,31 доларів США (еквівалент 568 783 грн.) та відсотків по них, згідно депозитного договору «Депозит плюс», укладеного ОСОБА_3 з ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25.08.2018, з тих підстав, що згідно виписок ОСОБА_3 здійснив вклади та зняття таких після набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу, про що також вказує позивач за зустрічним позовом у своїх позовних вимогах, викладених у позовній заяві. Суд дійшов висновку про те, що спільне проживання сторін після розірвання шлюбу у фактичних шлюбних відносинах, ведення спільного господарства, тощо, не підтверджено, а відтак, грошові кошти, операції із якими ОСОБА_3 проводив після розірвання шлюбу, є його особистою приватною власністю.

З матеріалів спарви вбачається, що на виконання ухвали суду від 17.09.2020, АТ КБ «ПриватБанк» надав витребувану інформацію щодо наявності в АТ КБ «ПриватБанк» рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 148, 150-201), із зазначенням банківських договорів, відкритих на ім`я ОСОБА_3 , наявності на них коштів, а також зазначив, що договори про найм (оренду) індивідуального банківського сейфа відсутні (а.с. 148).

Крім цього, АТ КБ «ПриватБанк» надав суду інформацію про рух коштів по банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_3 , з яких вбачається наступне.

З інформації про рух коштів, що знаходилися на гривневому рахунку на підставі депозитного договору «Стандарт» №SAMDNWFD501, вбачається наступне.

03.11.2017 року повернення коштів по договору №SAMDNWFD00 0 від 30.04.2017 року - 146700.05 грн., а 05.11.2017 року розміщення вкладу по договору на новий термін в сумі 146700.07 грн.

06.02.2018 року повернення коштів по договору №SAMDNWFD00 0 від 30.04.2017 року - 146700.11 грн., 06.02.2018 року відкриття депозиту на суму 148946.87 грн., і 07.08.2018 року повернення депозиту по договору №SAMDNWFD00 1 в сумі 150000.00 грн.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що сума коштів, що зберігалася на рахунку № НОМЕР_2 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» 30.04.2017 року і в подальшому знімалася з рахунку і відразу ж знову розміщувалася на рахунках в банку, свідчить про те, що в АТ КБ «ПриватБанк» на гривневому рахунку ОСОБА_3 на день розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зберігалися саме ті кошти, які були розміщені на рахунок, що набуті ними за час спільного подружнього проживання, а відтак такі є спільним майном подружжя.

З інформації про рух коштів, що знаходилися на валютному рахунку «Депозит плюс» № НОМЕР_3 , відкритому 18.08.2015 року вбачається наступне.

22.08.2017 року -повернення коштів по договору №SAMDNWFD00 1 від 18.08. 2015 року - 22529.23 USD та 123.20 USD, 24.08.2017 року - розміщення вкладу по договору на новий термін - 22265.43 USD.

27.08.2018 року видача частини депозиту «Депозит плюс» срочний на 12 місяців - 20000.00 USD, 29.08.2018 року - видача частини депозиту «Депозит плюс» срочний на 12 місяців - 3392.68 USD.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що сума коштів, що зберігалася на рахунку № НОМЕР_3 , відкритому 18.08.2015 року в АТ КБ «ПриватБанк» і в подальшому знімалася з рахунку і відразу ж знову розміщувалася на рахунках в банку, свідчить про те, що в АТ КБ «ПриватБанк» на валютному рахунку ОСОБА_3 на день розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зберігалися саме ті валютні кошти (323267.31 дол. США), що набуті ними за час спільного подружнього проживання, а відтак такі є спільним майном подружжя.

При цьому колегією суддів враховується те, що ОСОБА_3 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами, що вищезазначені суми коштів і в гривнях, і в доларах США, що зберігалися на гривневому та валютному рахунках, відкритих в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_3 , є його особистою приватною власністю, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження іншого джерела походження зазначених коштів, окрім того, як набуття таких за час спільного подружнього проживання з ОСОБА_1 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 вказав на те, що ні він, ні ОСОБА_1 грошові кошти на ці рахунки не вносили, а грошові кошти вносились його матір`ю, яка працювала за кордоном, а відтак такі не є спільним майном подружжя, однак такі твердження не підтверджені позивачем за первісним позовом належними та допустимими доказами.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що грошові кошти, які зберігалися на рахунку в АТ КБ «Приватбанк», відкритому на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору «Депозит плюс» № НОМЕР_3 , укладеного між ОСОБА_3 та АТ КБ «Приват Банк» 18 серпня 2015 року, на суму 23267.31 дол. США та грошові кошти, які зберігалися на рахунку в АТ КБ «Приватбанк», відкритому на ім`я ОСОБА_3 на підставі депозитного договору «Стандарт» № НОМЕР_4 , укладеного між ОСОБА_3 та АТ КБ «Приват Банк» 06.02.2018 року на суму 150000.00 грн., є спільним майном подружжя, а відтак такі підлягають поділу, і оскільки частки подружжя є рівними, то такі підлягають поділу в рівних частках.

А відтак, позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 у цій частині підлягають до задоволення, а тому колегія суддів визнає за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти у розмірі 11633.66 дол. США та нараховані по них відсотки, що знаходяться на рахунку в АТ КБ «Приватбанк», відкритому на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору «Депозит плюс» № НОМЕР_3 , укладеного між ОСОБА_3 та АТ КБ «Приват Банк» 18 серпня 2015 року на суму 23267.31 дол. США та визнає за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти у розмірі 75000.00 грн. та нараховані по них відсотки, що знаходяться на рахунку в АТ КБ «Приватбанк», відкритому на ім`я ОСОБА_3 на підставі депозитного договору «Стандарт» № НОМЕР_4 , укладеного між ОСОБА_3 та АТ КБ «Приват Банк» 06.02.2018 року на суму 150000.00 грн.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи спарви на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3593.96 грн. судового збору за подання зустрічного позову та 5390.94 грн. за подання апеляційної скарги.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу визначений договором у вигляді фіксованої суми та не залежить від обсягу послуг та витреченого представником позивача часу, а відтак, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі, такі підлягають сятгненню з ОСОБА_1 в повному обсязі в розмірі 35 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги № 91/20 від 28 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Ратичем Т.М. та додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 91/20 від 28 жовтня 2020 року, укладену 29 квітня 2022 року.

Підпунктом 4.1 пункту 4 договору про надання правової допомоги № 91/20 від 28 жовтня 2020 року передбачено, що отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.

Відповідно до п.п 4.2 п. 4 договору про надання правової допомоги № 91/20 від 28 жовтня 2020 року при визначенні розміру гонорару враховується: обсяг і час роботи, що потрібен для належного виконання доручення; ступінь складності правових питань, що стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання; необхідінсть виїзду у відрдження; важливітсь доручення з точки зору інтересів клієнта; особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; характер і тривалість професійних відносин адвоката і клієнта; професійний досвід, науково-теоретична підготовка та репутація адвоката.

Визначений угодою гонорар може бути в наступному змінений адвокатом у зв`язку з суттєвим зростанням або зменшенням обсягу допомоги, що має, бути визначено відповідно до даної угоди.

29 квітня 2022 року між ОСОБА_3 та адвокатом Ратичем Тарасом Михайловичем укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 91/20 від 28 жовтня 2020 року, якою сторони внесли зміни до договору про надання правової допомоги № 91/20 від 28 жовтня 2020 року, доповнивши пункт 4 підпунктом 4.10 насутпного змісту:

«Загальна вартість послуг адвоката становить 35 000 гривень. Вартість послуг, визначена даним договором, клієнт сплачує адвокату протягом 30 днів з моменту набрання законної сили рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/123/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільно нажитого майна подружжя».

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 не зверталися до суду із заявою про зменшення витрат на правничу допомогу, а правові підстави для зменшення таких з ініціативи суду в даній справи відсутні.

Враховуючи, що додатковою угодою № 1 до договору про надання правової допомоги № 91/20 від 28 жовтня 2020 року, укладеного між адвокатом Ратичем Т.М. та Жовнірчиком В.Г. визначено фіксований гонорар адвоката в розмірі 35 000 грн.,який, з врахуванням тривалого розгляду справи, є обгрунтованим та співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг, відповідачем не подано доводів на обгрунтування неспівмірності таких витрат та не подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої істанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 35000 грн., що відповідає критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 червня 2022 року - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 червня 2022 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину грошових коштів в розмірі 23 261.31 доларів США та 150 000.00 грн - скасувати та ухвалити в цій частині вимог постанову, якою зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти в розмірі 11633.66 доларів США та нараховані по них відсотки, що знаходяться на рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», відкритому на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору «Депозит Плюс» № НОМЕР_3 , укладеного між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк» 18.08.2015 року на суму 23267.31 доларів США.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти у розмірі 75000.00 грн. та нараховані по них відсотки, що знаходяться на рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», відкритому на ім`я ОСОБА_3 на підставі депозитного договору «Стандарт» № SAMDNWFD501, укладеного між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк» 06.02.2018 року на суму 150000.00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року - залишити без задоволення, додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3593.96 грн. судового збору за подання зустрічного позову та 5390.94 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.12.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк