Ухвала

Іменем України

27 липня 2022 року

м. Київ

справа № 761/42460/21

провадження № 61-6746ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2022 року у складі судді Юзькової О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 27 жовтня 2017 року за договором купівлі-продажу вона придбала нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений будинок придбано під час перебування заявниці у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Подружжя дійшло згоди про те, що платником податків на нерухоме майно буде ОСОБА_2 .

Звернувшись до державних реєстраторів щодо внесення змін у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно стосовно коректного відображення типу власності, а також зазначення заявниці та ОСОБА_2 у якості співвласників майна, заявниці відмовлено.

Зважаючи, що в договорі купівлі-продажу власником житлового будинку зазначена лише заявниця, просила суд встановити факт перебування нерухомого майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 жовтня 2017 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що між заявником та заінтересованою особою вбачається спір про право.

ОСОБА_1 у липні 2022 року звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 640/10329/16.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що встановлення факту необхідно заявнику не для оформлення права власності, а для захисту особистих майнових прав заявника, оскільки завдяки обмеженню у програмному забезпеченні Державного реєстру речових прав на нерухоме майно технічно неможливо вказати обох співвласників нерухомого майна. Відтак суди дійшли помилкового висновку про наявність спору про право.

Разом із касаційною скаргою заявник подає клопотання про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на те, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру її річного доходу за попередній календарний рік. На підтвердження зазначеного надає копії довідок ОК-5 та ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, за змістом яких Верховний Суд дійшов висновку, що сума доходу ОСОБА_1 за період з І по IV квартали 2021 року становить 6 100,00 грн.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору, Верховний Суд виходить із того, що у своїй практиці Європейський суд зазначав, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Відповідно до частин першої та третьої статті 136 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, а також зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету, суд дійшов висновку, що наявні підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання її касаційної скарги, оскільки розмір судового збору за подання касаційної скарги (496,20 грн) становить більше 5 відсотків розміру її річного доходу, а тому його сплата буде надмірним тягарем для заявниці з урахуванням її доходу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав заявника. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо їх встановлення не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відмовляючи у відкритті суд першої інстанції керувався тим, що встановлення факту, що має юридичне значення необхідно ОСОБА_1 для належного оформлення права власності на нерухоме майно, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, виявивши спір про право, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності спору про право є необґрунтованими, оскільки такі суперечать загальним правилам виникнення спільної сумісної власності подружжя та управління такою власністю.

Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Разом з тим відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 640/10329/16 є необґрунтованими, оскільки такі висновки викладено за інших фактичних обставин справи.

Оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття провадження у справі є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтею 8 Закону України «Про судовий збір», статтею 136, частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

У відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту , що має юридичне значення, заінтересована особа: ОСОБА_2 , за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак