Справа № 308/8598/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання - Бокотей А.М.,

заявниці ОСОБА_1 ,

представника заявниці ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в режимі відеоконференцзв`язку у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про встановлення факту, що має юридичне значення

в с т а н о в и в :

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце перебування АДРЕСА_1 , заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) , місцезнаходження: м.Ужгород, вул.Небесної Сотні, 5, у якій заявниця просить суд:

-встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті чоловіка заявниці ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , громадянина України, місце народження: Україна м. Донецьк, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 „ в с.Микільське Краматорського району Донецької області, у віці 67 років, причина смерті: «ішемічна хвороба серця». На час смерті ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Заява обґрунтована тим, що чоловік заявниці помер на тимчасово окупованій території. Представник заявниці вказує на те, що ОСОБА_3 мав незадовільний стан здоров`я та перебував на обліку в сільській лікарні з діагнозом «ішемічна хвороба серця».

Після смерті свого чоловіка заявниця вирішила його поховати без будь-яких документів. Вказує на те, що про труну та місце на цвинтарі домовилась у монастирі, який розташовано у селі, що підтверджується довідкою, виданою його настоятельницею.

У подальшому зверталася до органу РАЦС про вчинення реєстраційних дії щодо смерті чоловіка заявниці, однак вказаний орган повідомив про те, що свідоцтво про смерть може бути видано за наявності медичних документів про смерть або за рішенням суду. За таких вважає, що факт смерті її чоловіка можливо встановити лише у судовому порядку. Звертає увагу суду, що значимість відповідного факту зумовлена необхідністю оформлення спадщини.

У судовому засіданні заявниця та її представник подану заяву підтримали, просили суд встановити факту, що має юридичне значення.

У судове засідання заінтересована особи явку уповноваженого представника не забезпечила, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подала.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 07.07.2022 суддя прийняв заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Заходи забезпечення доказів, у тому числі й шляхом їх витребування, судом не вживалися.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно з довідкою від 06.07.2022 №2106- заявниця є внутрішньо переміщеною особою.

Заявниця та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебували у шлюбі, що відображено у паспорті заявниці як громадянки України. Вказана обставина також підтверджується свідоцтвом про одруження від 02.12.1997 року № НОМЕР_3 .

З матеріалів справи вбачається, що місцем проживанням ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 було село Микільське, Волноваського району, Донецької області.

Також суд з`ясував, що у відповідності до посвідчення № НОМЕР_4 від 29.09.2005 ОСОБА_3 перебував на обліку пенсійного органу як отримувач пенсії за віком.

Матеріалами справи підтверджується факт звернення заявниці до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) щодо проведення державної реєстрації смерті її чоловіка.

Утім, листом вказаний орган проінформував заявницю про те, що до її заяви не долучено встановлений чинним законодавством документ, який є підставою для державної реєстрації смерті.

Заявниця, виходячи з наявності підстав для встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, звернулася до суду з відповідною заявою.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, суд виходив із наступного.

Так, згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до частини 7 статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України).

За змістом пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 травня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі ППВСУ №5 від 31 травня 1995 року), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 1)згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2)чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 3)заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4)встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року по справі №520/19532/19.

Згідно з частиною 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення, зокрема, факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Слід зауважити, що за приписами частини 1 статі 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Аналіз цитованих положень дозволяє зробити висновок, що в порядку статті 317 ЦПК України встановлюються ті факти, котрі мали місце саме на тимчасово окупованій території України.

Таким чином, положення, статті 315 та 317 ЦПК України співвідносяться як загальна та спеціальна норма, котрі визначають відповідно загальне та спеціальне правило встановлення конкретного факту залежно від місця настання відповідного факту.

Слід зауважити, що визначальне значення має саме місце смерті особи, а не місце її поховання. Більше того, вказана територія повинна бути «тимчасово окупованою» у розумінні національного законодавства. При цьому статус тимчасово окупованої така територія повинна мати на момент смерті особи, щодо якої встановлюється відповідний факт.

У зв`язку з викладеним існує необхідність у дослідженні того, чи місце, де, як вказує заявниця, помер її чоловік є тимчасово окупованою територією.

Також суд звертає увагу на те, що для встановлення факту смерті особи необхідні обставини, що свідчать про цю подію, а також про те, що заінтересована особа позбавлена можливості зареєструвати факт смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставин, які достовірно свідчать про смерть громадянина у певний час за певних обставин.

Предметом доказування у цих справах є не сама подія смерті, а її чітко визначений час, який повинен породжувати для заявника правові наслідки.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (далі Закон №1207-VII) в редакції, яка діяла на момент смерті ОСОБА_3 , було встановлено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У відповідності до приписів статті 2 цитованого нормативного акта Закон №1207-VII визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом частини 1 статті 3 для цілей Закону №1207-VII тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України; 4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

У свою чергу, межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затверджено однойменним указом Президента України №32/2019 від 07.02.2019. Вказаний указ прийнятий відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року №2268-VIII, який діяв станом на стверджувану заявницею дату смерті ОСОБА_3 .

Із тексту згаданого указу Президента України вбачається, що село Микільське, Волноваського району, Донецької області на момент смерті ОСОБА_3 не було тимчасово окупованою територією. У зв`язку з цим суд критично оцінює посилання представника заявниці на неможливість збору доказів про підтвердження факту смерті чоловіка заявниці.

Довідка №23 від 19.04.2022, видана настоятельницею Свято-Миколаївського жіночого монастиря, на яку посилається заявниця як на підставу обґрунтувань факту і дати смерті ОСОБА_3 не є належним доказом та відхиляється судом, зважаючи на таке.

Підпунктом 2.11. пункту 2 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України 19.11.2003 №193 встановлено, що

Кожне поховання та перепоховання реєструється в спеціальній Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян (далі - Книга реєстрації), форму якої наведено в додатку 1. Запис до Книги реєстрації здійснюється в алфавітному порядку, за роками, у цілому по кладовищу чи, де це необхідно, окремо за кожним сектором. Усі графи Книги реєстрації обов`язково заповнюються чорним або фіолетовим чорнилом. Виправлення написаного в Книзі реєстрації не допускається. Книга реєстрації має бути прошнурованою, пронумерованою та скріпленою печаткою. Книга реєстрації зберігається на кладовищі постійно, а в разі ліквідації кладовища - передається на зберігання до архіву органу місцевого самоврядування.

Для забезпечення ведення Книги реєстрації в населеному пункті визначається конкретний Виконавець. Після здійснення поховання Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання видається відповідне свідоцтво про поховання, яке дає право на встановлення намогильної споруди в межах могили, вирішення питання про проведення підпоховання, облаштування місця поховання, здійснення інших дій, які не суперечать чинному законодавству. Зразок свідоцтва про поховання наведено в додатку 2.

Також суд звертає увагу на те, що загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання визначалися Законом України «Про поховання та похоронну справу» від 10 липня 2003 року №1102-IV (далі Закон №110-IV).

Суд вважає, що релевантною у вимірі справи, яка розглядається, є редакція вказаного Закону від 02.04.2022, що діяла на станом на вказану заявницею дату смерті її чоловіка.

Частиною першою статті 27 Закону №110-IV передбачено, що кожне поховання та перепоховання померлих реєструється спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі реєстрації поховань померлих, форма якої встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Системний аналіз наведеного правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що національне законодавство, що забезпечує правову регламентацію поховання та похоронної справи встановлює чітку процедуру обліку здійснення поховань та перепоховань; визначає відповідальних суб`єктів за здійснення обліку проведених поховань та перепоховань; детермінує засоби доказу, якими відповідні заходи можуть підтверджуватися.

Між тим, заявником не надано суду жодних доказів, що підтверджують факт смерті ОСОБА_3 у певний час, у певному місці та за певних обставин позаяк матеріали справи не містять довідки про захоронення, дозволу на поховання; витягу з книги реєстрації поховання померлих тощо.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

V. Судові витрати

Відповідно до частини 7 статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Заявниця звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 21 частини 1 статі 5 Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на відмову у задоволенні заяви судовий збір не стягується.

VI. Висновки за результатами розгляду

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що заяву про встановлення юридичного факту слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265, 293, 294, 315-319 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення суду складене та підписане 20 липня 2022 року

Суддя В.Й. Данко